Постанова 
Іменем України
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 609/655/19
провадження № 61-16746св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,               Кузнєцова В. О. 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - релігійна організація «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  релігійної організації «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» на постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 липня 2019 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Ткача З. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      релігійної організації «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» (далі - релігійна організація ПЦУ), у якому просив: 
1)                 визнати нечинним та скасувати протокол та рішення загальних зборів релігійної громади від 13 січня 2019 року про зміну конфесійної приналежності та зміну назви релігійної організації «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Української Православної Церкви»;
2)                 визнати нечинним та скасувати протокол № 2 та рішення загальних зборів релігійної організації від 09 лютого 2019 року                       в частині звільнення митрофорного протиїєрея ОСОБА_1 ;
3)                 визнати нечинним та скасувати протокол та рішення загальних зборів релігійної громади щодо внесення змін до статуту, прийняття статуту в новій редакції;
4)                 визнати нечинними положення статуту в частині зміни назви та канонічної приналежності релігійної організації;
5)                 зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні церковною спорудою та церковним майном під час проведення богослужінь;
 
Позов  мотивований  тим,  що  рішенням зборів релігійної організації «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Української Православної Церкви» (далі - релігійна організація УПЦ) від 13 січня 2019 року незаконно змінено підлеглість релігійної громади, її назву та статут, оскільки таке рішення прийняте неуповноваженим органом. Враховуючи незаконність прийнятого рішення, безпідставно зареєстровано релігійну організацію            з новою юридичною назвою «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України».
У подальшому рішенням релігійної організації ПЦУ від 09 лютого 2019 року його незаконно звільнено. Вказує, що зазначеними рішеннями та діями релігійної організації ПЦУ його позбавлено доступу до храму, як місця своєї праці.Посилаючись на порушення його релігійних прав як учасника релігійної громади, просив задовольнити позов.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Шумського районного суду від 07 червня 2019 року відмовлено                 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до релігійної організації «Парафія Святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України».
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, виходив з того, що спір, який виник між сторонами при створенні і ліквідації релігійної організації, не підлягає розгляду в судовому порядку.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Шумського районного суду від 07 червня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства; суд першої інстанції порушив принцип доступу до правосуддя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У вересні 2019 року релігійна організація «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційну скаргу підписав            ОСОБА_2 , тоді як позивач у справі ОСОБА_1 , повноваження ОСОБА_2 як представника позивача до апеляційної скарги                 не долучено. Апеляційний суд не встановив які саме порушено права та обов`язки ОСОБА_1 Релігійна організація УПЦ, інтереси якої представляє ОСОБА_1 , не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у цивільному процесі. Спір з приводу релігійних поглядів громадян не може розглядатися судом. Звертає увагу на те, що Верховний Суд в іншій справі № 806/3462/14 прийшов до висновку, що спір з приводу оскарження рішень релігійної громади про зміну канонічного підпорядкування та внесення змін до статуту є спором між засновниками та членами різних релігійних громад та з огляду на суб`єктний склад має розглядатися в порядку господарського судочинства.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У жовті 2019 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив                 ОСОБА_1 , у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Посилається на те, що апеляційна скарга підписана особисто ним, проте              в написанні його ініціалів допущено описку. Він звернувся до суду з позовом як фізична особа, права якої порушені (право на свободу віросповідання; проведення богослужінь; користуватися храмовою спорудою, церковним майном; прийняттям противоправного рішення про його звільнення від обов`язків настоятеля храму). Судовий розгляд не є втручанням держави            в діяльність релігійних громад, а є гарантією захисту прав релігійних громад. Посилання на висновки Верховного Суду у справі № 806/3462/14            є безпідставними, оскільки в даній справі позов заявлено фізичною особою, права якої порушені.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2019 року відкрито провадження             у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції             у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У вересні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
03 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до релігійної організації «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» про визнання нечинними рішень загальних зборів релігійної громади, нової редакції статуту релігійної громади, усунення перешкод у користуванні храмовою спорудою, церковним майном та проведенні богослужінь.
 
Ухвалою Шумського районного суду від 07 червня 2019 року відмовлено               у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до релігійної організації «Парафія Святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України».
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Шумського районного суду від 07 червня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Мотивувальна частина
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи                     в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка                    в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Разом з тим відповідач у цій справі є релігійною організацією, і суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення такої організації врегульовано Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».
 
За змістом статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру              і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
 
Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації               в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим (стаття 8 цього Закону).
 
За правилами, встановленими статтею 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону. Частина перша статті 14 цього Закону передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина двадцять перша статті 14, частина друга статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).
 
Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації.
 
Спір, який виник у цій справі, стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення з реєстрації статуту релігійної організації (реєстрація змін статуту, нової назви).
 
За змістом позовної заяви, доводів апеляційної скарги вимоги позивача про визнання недійсним протоколу, рішень зборів релігійної організації                     в частині зміни статуту релігійної громади, юридичної назви, канонічної приналежності в цій справі подано на захист релігійних прав позивача як учасника релігійної громади.
 
Тобто, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, стосуються питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади. Такі правовідносини є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14, частини другої статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
 
Такий висновок повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 20 листопада 2019 року             у справі № 910/8132/19.
 
Зважаючи на викладене, даний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
 
За таких обставин ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, підлягала скасуванню апеляційним судом.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що спір непідвідомчий судам, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не відповідають частині двадцять першій статті 14, частині другій статті 15 «Про свободу совісті та релігійні організації», спростовуються наведеними нормами законодавства та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 листопада 2019 року у справі 910/8132/19.  З цих же підстав не приймаються доводи заявника, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства (з посиланням на справу  № 806/3462/14), враховуючи також суб`єктний склад сторін.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування прийнятої у справі постанови судом апеляційної інстанції та зводяться до незгоди заявника з висновками суду та неправильного тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу релігійної організації «Парафія святого Георгія Побідоносця села Бриків Шумського району Тернопільської області Тернопільської єпархії Православної Церкви України» залишити без задоволення.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов