П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2489/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
23 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Білої Л.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року  (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького  окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
05 лютого 2020 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
11 та 17 березня 2020 року до суду від Міністерства оборони України надійшла заява про необхідність врахування висновків Верховного Суду, а також заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Позивач та представник ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 17 березня 2020 року було прийнято  ухвалу.  
За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.02.2019 року.
Згідно з довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 119 від 25.03.2015 року, виданої старшині ОСОБА_1 , останній у період з 22.12.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення ї захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції Дебальцеве Донецької області.
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 632 від 20.07.2015 року, виданого Центральною військово-лікарською комісією Міністерства обороною України, позивачу було вперше діагностовано туберкульоз верхньої частки правої легені. Також, у свідоцтві встановлено, що захворювання позивача, так, пов`язані з проходженням військової служби.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 053248 ОСОБА_1 з 07.10.2015 року встановлено третю групу інвалідності та зазначено, що захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби.
У зв`язку з установленням позивачу третьої групи інвалідності йому виплачено допомогу у сумі 96460,00 грн.
За результатами повторних оглядів медико-соціальною експертною комісією, позивачу встановлено (підтверджено) третю групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби, що підтверджується відповідними довідками до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій травм, каліцтв № 36 від 08.01.2019 року, захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 визнано таким, що пов`язане із захистом Батьківщини.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 094107 від 31.01.2019 року ОСОБА_1 , за результатами повторного огляду, встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Групу інвалідності встановлено на строк до 01.02.2021 року.
У зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, позивач звернувся до Тульчинського районного військового комісаріату з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Вказана заява з документами була направлена ІНФОРМАЦІЯ_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 11.02.2019 року за № 168 та в подальшому, направлена до розпорядника коштів - Департаменту фінансів Міністерства оборони України. 
08.05.2019 року листом ІНФОРМАЦІЯ_1 № 12/1183 позивача повідомлено, що комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, яке оформлене протоколом № 41 від 05.03.2019 року, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що згідно з пунктом четвертим статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. 
Крім того, зазначено, що у зв`язку з установленням позивачу третьої групи інвалідності йому виплачено допомогу у сумі 96460,00 грн.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту четвертого статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що зміна причинного зв`язку інвалідності не є окремою підставою, згідно якої має здійснюватися виплата допомоги одного виду.
Крім того, суд зазначив, що позивачу змінено причину встановлення третьої групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності, що, у свою чергу, не дає ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги у збільшеному розмірі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Як передбачено частиною 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
В апеляційній скарзі позивач, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції зазначає проте, що суд не вірно визначився із характером спірних правовідносин, оскільки в даному випадку відмова  відповідача стосувалась відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що зміна групи інвалідності відбулась понад дворічний термін, а не у зв`язку із зміною причини інвалідності.
Щодо вказаних доводів, колегія суддів вказує на слідуюче. 
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 року (далі - Закон № 2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 статті 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Тобто, вищевказаний Закон пов`язує право на отримання одноразової допомоги з настанням певних обставин, а саме у разі загибелі, у разі встановлення інвалідності та у разі встановлення ступеня втрати працездатності.
Підпунктом четвертим, п`ятим пункту 2 статті 16  Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Відповідно до пункту третього зазначеної вище статті військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У силу вимог пункту першого статті 16-2  Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Водночас, згідно з пунктом другим вказаної статті, одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Пункт четвертий статті 16-3 доповнено абзацом 2 згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06.12.2016 року, при цьому пунктом 1 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" встановлено, що цей Закон набирає чинності з 01.01.2017 року.
З матеріалів справи встановлено, що згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 053248 ОСОБА_1 з 07.10.2015 року встановлено третю групу інвалідності та зазначено, що захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 094107 від 31.01.2019 року ОСОБА_1 , за результатами повторного огляду, встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Групу інвалідності встановлено на строк до 01.02.2021 року.
Так, абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Суд звертає увагу, що на час первинного встановлення інвалідності позивачеві (жовтень 2015 року) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
В свою чергу колегія суддів зазначає, що з часу первинного встановлення групи інвалідності (жовтень 2015 року) до дня зміни причини встановлення III групи інвалідності (січень 2019 року) минуло понад два роки. 
Тобто, правовідносини щодо первинного встановлення інвалідності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до позивача.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду  від 20.02.2020 року у справі № 806/714/18, від 04.03.2020 року у справі № 240/5765/18, від 12.03 2020 року у справі № 280/148/19.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що законодавством України передбачено право на отримання ОГД в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  в цій частині не підлягає задоволенню.
Також, апелянт, як на підставу для отримання одноразової грошової допомоги вказує на те, що йому 31.01.2019 року було встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Тобто, вважає, що в даному випадку була змінена причина інвалідності, а тому на переконання ОСОБА_1 він у відповідності до вимог п.1 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" має право на отримання одноразової грошової допомоги.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок позивача помилковим з огляду на слідуюче.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 094107 від 31.01.2019 року ОСОБА_1 , за результатами повторного огляду, встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Групу інвалідності встановлено на строк до 01.02.2021 року.
Разом з цим, колегія суддів наголошує, що на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 975.
Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.
Таким чином, встановивши, що після зміни причини настання інвалідності позивачу, у останнього не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІІ групи на умовах Закону №2011-ХІІ (в редакції на час підтвердження ІІІ групи інвалідності при повторному огляді) та Порядку №975.
Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме обласні військові комісаріати є уповноваженими органами, на які покладений обов`язок щодо оформлення та подання до Департаменту фінансів Міністерства оборони України відповідних документів для отримання компенсаційних виплат.
Також, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що сам по собі висновок ІНФОРМАЦІЯ_1 не породжує правових наслідків для позивача, оскільки юридично-значимим, у межах спірних правовідносин, є саме рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Щодо посилання апелянта на постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у справі № 295/3091/17 первинний огляд та встановлення інвалідності особі, яка звернулась до суду з адміністративним позовом відбулись 07.12.2012 року. Вища група інвалідності встановлена 24.01.2017. Тобто, станом на 07.12.2012 взагалі не існувало статті 16-3 Закону і відповідно жодних обмежень щодо можливості призначення допомоги після спливу двох років з моменти втрати працездатності або встановлення інвалідності.
Водночас, як вбачається з обставин даної справи, первинний огляд та встановлення позивачу інвалідності відбулось 07.10.2015. Станом на 07.10.2015 такі обмеження вже існували (були введені з 01.01.2014).
Щодо справи № 825/1380/18 то вона також не є ідентичною, оскільки  позивачу  у вказаній справі чпервинно була встановлена 2 група інвалідності 20.09.2017, при цьому вища група інвалідності взагалі не встановлювалась.
Також, посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду викладені в постановах від 28.02.2018 року у справі № 806/694/16, від 15.03.2018 року у справі №816/4195/15, від21.06.2018 року у справі № 751/4367/17 та 760/11440/17 та  Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2019 року у справі № 240/8190/19 та від 13.11.2019 року у справі № 240/8441/19 суд не приймає до уваги, оскільки обставини вказаних справ є відмінними від обставин даної адміністративної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
Натомість, матеріалами справи доведено, що відповідач діяв  на підставі, та  у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Біла Л.М.