ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 

м. Київ
справа №804/104/17
адміністративне провадження №К/9901/67914/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Єзерова А.А., 

розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 (колегія у складі суддів Лукманова О.М., Божко Л.А., Дурасова Ю.В.)
у справі №804/104/17 
за позовом ОСОБА_1 
до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», 
треті особи - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

І. РУХ СПРАВИ

1.          У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення   ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка О.В. (далі по тексту - відповідач), треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ПУАТ «Фідобанк», в якому просив:
-          визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не включення його вимоги у розмірі 160995,07 грн до реєстру акцептованих вимог вкладників ПУАТ «Фідобанк»;
-          зобов`язати відповідача включити його вимогу у розмірі 160995,07 грн до реєстру акцептованих вимог вкладників ПУАТ «Фідобанк».
2.          Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2017 позовні вимоги задоволено.
3.          Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2017 скасовано, прийнято нову, якою відмовлено в задоволенні позову..
4.          14.12.2018 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Позивача на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018, в якій він просив скасувати вищевказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
5.          Ухвалою від 20.12.2018 Суд відкрив касаційне провадження. 13.03.2018 надійшов відзив від Позивача. 14.01.2019 надійшов відзив від Відповідача. 

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.08.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Фідобанк» було укладено договір банківського (поточного) рахунку з використанням електронного платіжного засобу №ДКБО 144901, відповідно до якого ОСОБА_1 було відкрито банківський (поточний) рахунок з використанням електронного платіжного засобу № НОМЕР_1 з метою зарахування на нього грошових коштів і здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до режиму використання поточних рахунків, передбаченого чинним законодавством України.
7.          18.05.2016 ОСОБА_1 здійснив поповнення вищевказаного рахунку № НОМЕР_2 на суму 11000 грн, що підтверджується квитанцією №383663835 від 18.05.2016 та на суму 150000 грн, що підтверджується квитанцією № 383663450 від 18.05.2016.
8.          Листом від 20.05.2016, який було одержано Центральним відділенням у м.Дніпропетровську ПАТ «Фідобанк», ОСОБА_1 звернувся до банку з проханням надати виписку по його рахунку. 27.05.2016 ОСОБА_1 отримав виписку по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.05.2016 по 26.05.2016, згідно з якої на вказаному рахунку значиться залишок у сумі 4,93 грн.
9.          Згідно рішення Національного банку України від 20.05.2016 №8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.05.2016 було прийнято рішення №783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 20.05.2016 до 19.06.2016 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора. Рішенням від 09.06.2016 №959 повноваження Уповноваженої особи на тимчасову адміністрацію ПАТ «Фідобанк» подовжено з 20.06.2016 до 19.07.2016 включно.
10.          Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18.07.2016 №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.07.2016 №1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» та розпочато процедуру ліквідації ПУАТ «Фідобанк» з 20.07.2016 до 19.07.2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ «Фідобанк» Коваленка О.В.
11.          ОСОБА_1 10.08.2016 направив на ім`я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. заяву про задоволення вимог кредитора та виплату йому гарантованої суми відшкодування за договором банківського (поточного) рахунку з використанням електронного платіжного засобу № ДКБО 144901, укладеним з ПАТ «Фідобанк». 12.12.2016 ОСОБА_1 отримав відповідь на заяву про задоволення вимог кредитора, згідно якої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було включено його вимоги до Переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «Фідобанк», акцептованих Уповноваженою особою Фонду на умовах четвертої черги у розмірі 4,93 грн.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи у сукупності (копіями квитанцій від 18.05.2016 №383663835 на суму 11000 грн. та №383663450 на суму 150000 грн, скріншотом смс-повідомлення про поповнення карткового рахунку) підтверджується поповнення позивачем рахунку № НОМЕР_1 на суму 161000 грн, а тому суд вважав обґрунтованими доводи позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не включення його вимоги у розмірі 160995,07 грн до реєстру акцептованих вимог вкладників Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з підстав відсутності таких коштів на рахунку позивача. Задоволенню також підлягає, на думку суду першої інстанції, позовна вимога зобов`язати включити вимогу до реєстру акцептованих вимог вкладників публічного акціонерного товариства «Фідобанк».
13.          Суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками суду першої інстанції з огляду на те, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є передчасним у зв`язку з тим, що існують кримінальні провадження щодо незаконних дій стосовно коштів, на які претендує позивач. 

ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

14.          Позивач у своїй касаційній скарзі покликається на неправомірність рішення суду апеляційної інстанції з огляду на таке: 
А) відповідачем протиправно не включено вимогу позивача до реєстру акцептованих вимог вкладників Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», чим порушено майнові права позивача, оскільки ним згідно з квитанціями від 18.05.2016 №383663835 та №383663450 внесено на рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «Фідобанк» суми 11000 грн та 150000 грн відповідно. Доказом зарахування вищевказаних сум вважає вищевказані квитанції, SMS-повідомлення ПАТ «Фідобанк» на його ім`я від 18.05.2016 (09:52 год., 10:04 год.) про зарахування банком на його рахунок відповідно 11000 грн та 150000 грн;
Б) вважає посилання судів на наявність кримінальних проваджень безпідставними, оскільки в матеріалах справи є всі достатні докази для правильного вирішення справи.
15.          Відповідач у своєму відзиві покликається на необґрунтованість доводів касаційної скарги та правомірність рішення суду апеляційної інстанції, оскільки згідно з Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підставою для визначення рахунку таким, за яким особа має право на відшкодування коштів за рахунок коштів Фонду із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню - є наявність певної суми коштів на рахунку вкладника. З огляду на банківську виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 17.05.2016 по 08.06.2017 вбачається, що грошові кошти в сумі 161000 грн на вказаний рахунок не зараховувались, з цих підстав відомості про суму у вказаному вище розмірі на рахунку позивача не були включені до Переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В той же час, відповідно до відповіді Уповноваженої особи   Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. від 29.11.2016 на запит ОСОБА_1 зазначено, що було включено вимоги до Переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «Фідобанк», акцептованих уповноваженою особою Фонду на умовах четвертої черги у розмірі 4,93 грн. 

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

16.          Перевіряючи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права при вирішенні даного спору, Суд зазначає таке.

(а) щодо юрисдикції

17.          Питання юрисдикції вже повставало у даній справі, оскільки ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2017  було відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки спір у даній справі не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
18.          Однак ухвалою від 23.03.2017 Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд задовольнив апеляційну скаргу Позивача та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки спір у справі є публічно-правовим. Отже, суд апеляційної інстанції вирішив юрисдикційне питання у даній справі.
19.          У постанові від 26.06.2019 у справі № 826/14764/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
20.          Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238,   240 цього Кодексу.
21.          Водночас, у ч.ч. 1, 2 ст. 3 КАС України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Отже, наведені положення абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України необхідно застосовувати із врахуванням положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
22.          Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При визначенні місця рішень Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) в системі джерел вбачається доцільним підтримати загальновизнаний підхід стосовно того, що за своєю правовою природою рішення ЄСПЛ є актами тлумачення Конвенції, а отже, як і прямі норми Конвенції та протоколів до неї, мають переважне застосування, порівняно із нормами національного законодавства, відповідно до положень ч. 2 ст. 3 КАС України.
23.          У практиці ЄСПЛ проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме "принцип правової впевненості", "легітимні сподівання" та "правовий пуризм". 
24.          Зокрема, у п. 39 рішення ЄСПЛ у справі "Буланов та Купчик проти України" (заяви №№ 7714/06 та 23654/08) зазначено:

«Суд не вважає за необхідне за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили підсудність цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо підсудності справ (див. рішення щодо прийнятності "Лойен проти Франції" (Loyen v. France), N 46021/99, від 6 квітня 2000 року, та mutatis mutandis рішення у справі "Діду проти Румунії" (Didu v. Romania), N 34814/02, пункт 29, від 14 квітня 2009  року)». 

25.          У п.п. 38, 39 рішення ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) зазначено:

«…Суд вважає, що рішення від 17 червня 1999 року, залишене в силі постановою від 18 жовтня 1999 року, було законним. Наслідки рішення від 17 червня 1999 р дуже обмежені: це стосувалося тільки сторін у справі, і не суперечило іншому судовому рішенню. Суд приймає той факт, що як принцип, правила юрисдикції слід дотримуватися. Однак, при певних обставинах цієї справи Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності. Рішення було скасовано швидше заради правового пуризму, ніж для того, щоб виправити важливу судову помилку. Зрештою, за даних обставинах справи скасування рішення від 17 червня 1999 року, залишеного в силі 18 жовтня 1999 року, була непропорційною мірою, і повага до принципу правової визначеності повинна була переважати. Отже, було допущено порушення статті 6 § 1 Конвенції»

26.          Згідно із практикою ЄСПЛ одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Категорія "легітимні сподівання", за своїм змістом, є вимогою передбачуваності закону, адже норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях. Термін "правовий пуризм", як випливає з наведеного вище рішення ЄСПЛ "Сутяжник проти Росії", використовується для позначення випадків, коли судові рішення скасовуються судами вищих інстанцій не для цілей виправлення істотної судової помилки, однак з формальних причин.
27.          Системне тлумачення зазначених правових категорій дозволяє дійти висновку, що Верховний Суд не тільки забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, як про це зазначається у ч. 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а й забезпечує остаточне вирішення спору як суд останньої інстанції, адже саме рішення Верховного Суду гарантують дотримання принципу правової визначеності (Верховний Суд постановляє остаточні судові рішення, які не можуть ставитися під сумнів). Поряд з цим, Верховний Суд має уникати випадків правового пуризму, в т.ч. скасування правомірних рішень лише на тій підставі, що справу було розглянуто судом іншої юрисдикції. 
28.          Звертаючись до Верховного Суду із касаційними скаргами по суті спору, у сторін такого провадження виникають легітимні сподівання, що Верховним Судом буде постановлено остаточне рішення у справі. В тих випадках, коли є підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій лише з формальних підстав, зокрема і тих, що пов`язані із юрисдикцією, у Верховного Суду відсутні підстави для їх скасування в силу того, що такі дії призводять до порушення міжнародних зобов`язань, взятих на себе державою Україна. 
29.          Застосовуючи ці підходи ЄСПЛ до справи, що розглядається, Суд бере до уваги, що:
-          питання про юрисдикцію вже поставало у справі та було вирішено судом;
-          спір стосується виключно сторін та третьої особи і не має впливу на права, свободи чи інтереси інших осіб; 
-          питання щодо юрисдикції не ставилося протягом усього слухання справи;
-          порушення юрисдикції не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення спору по суті.
30.          З огляду на це, оцінюючи баланс між суспільним інтересом у забезпеченні розгляду справи судами відповідно до їхньої юрисдикції з одного боку, і суспільним інтересом у забезпеченні правової визначеності, обов`язковості судових рішень з другого боку, Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності. 
31.          У контексті обставин справи Суд дійшов висновку, що розгляд справи адміністративними судами з порушенням юрисдикції є формальним порушення, яке, само по собі, не може бути підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі. 
32.          Враховуючи наведене, Суд вважає за необхідне розглядати касаційну скаргу по суті.

б) щодо суті 

33.          Відповідно до статей 44, 45, 48, 49 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законам України «Про банки і банківську діяльність». Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом   суми відшкодування за вкладами. 
34.          Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 
1)          визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги   до певної черги погашення; 
2)          відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 
3)          складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. 
35.          Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. 
36.          Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів уповноважена особа Фонду сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. 
37.          Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури (частина четверта статті 49 Закону).
38.          Ключовим питання для вирішення даної справи є те, чи обліковувалися на рахунку Позивача кошти у розмірі 161   000 грн. на момент формування Фондом реєстру акцептованих вимог кредиторів.
39.          У межах даних правовідносин уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» не заперечується той факт, що позивач є вкладником Публічного акціонерного товариства «Фідобанк». Разом з тим, спірною є сума, яка підлягає відшкодуванню за договором банківського вкладу.
40.           ОСОБА_1 неодноразово стверджував, що вніс згідно з  квитанціями від 18.05.2016 №383663835 та №383663450 на рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «Фідобанк» суми 11000 грн та 150000 грн відповідно. Доказом зарахування вищевказаних сум вважає квитанції, SMS-повідомлення ПАТ «Фідобанк» на його ім`я від 18.05.2016 (09:52 год., 10:04 год.) про зарахування банком на його рахунок відповідно 11000 грн та 150000 грн.
41.          Відповідач заперечує цей факт, зазначає, що згідно з випискою банку станом на 27.05.2016 на рахунку № НОМЕР_2 у ПАТ «Фідобанк», який належить ОСОБА_1 , є кошти у сумі 4,93 грн, повернення яких, відповідно до повідомлення від 12.12.2016 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб включено до Переліку (реєстру) вимог кредиторів ПУАТ «Фідобанк», акцептованих Уповноваженою особою Фонду на умовах четвертої черги.
42.          В матеріалах справи (т.2 а.с. 102-104) є копія заяви ОСОБА_1 від  06.06.2016 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. У вищезазначеній заяві Позивач зазначає, що «ПАТ «Фідобанк» не виконав розпорядження клієнта щодо зарахування грошових коштів у сумі 161000 грн., що були внесені до каси банку 18.05.2016 та не зарахував дані грошові кошти на поточний Рахунок ОСОБА_1 ». Тобто Позивач власноруч зазначає про відсутність коштів на його рахунку через, на його думку, «незаконні діяння невстановлених осіб приватного права ПАТ «Фідобанк»».
43.          Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.08.2016 у справі №200/14017/16 було зобов`язано начальника СВ Бабушкінського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 від 06.06.2016 про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України працівниками ПАТ «Фідобанк», 10.09.2016 до ЄРДР внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України за №12016040640003721.
44.          Відповідно до абзацу 14, 15 пункту 4 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01.06.2011 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) касове обслуговування - надання послуг з приймання, видачі та обміну готівки; касовий документ - документ, який оформляється для здійснення касової операції.
45.          Пунктом 5 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні встановлено, що Банк (філія) зобов`язаний здійснювати касове обслуговування клієнтів на підставі договірних відносин через касу банку.
46.          Відповідно до пункту 8 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні Банк під час здійснення касових операцій має, серед іншого, зокрема забезпечувати: своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, та її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів; документальне оформлення руху готівки національної та іноземної валюти в касі банку; своєчасне відображення касових операцій у бухгалтерському обліку.
47.          У відповідності до абзацу першого пункту 1.1 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 8), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 9), заява на видачу готівки (додаток 10), прибутковий касовий ордер (додаток 11), видатковий касовий ордер (додаток 12), грошовий чек (додаток 13), квитанція про прийняття на інкасо банкнот іноземних держав (додаток 22), квитанція про приймання до сплати на інкасо чеків в іноземній валюті, рахунки на сплату платежів, а також сліп, квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями, та документи для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі, установлені відповідною платіжною системою. 
48.          Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу IV Постанови Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні банк (філія, відділення) приймає від клієнта готівку для здійснення її переказу через операційну касу і платіжні пристрої. 
49.          У відповідності до пункту 2.9. 3 глави 2 розділу IV Постанови Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
50.          Зі змісту наведених правових норм вбачається, що клієнту після завершення приймання готівки видається квитанція, яка, крім іншого, має містити підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
51.          Таким чином, квитанція, яка видається банком за наслідками її прийняття, є підтвердженням факту проведення відповідної операції. Лише у разі встановлення її недостовірності на підставі належних та допустимих доказів суд вправі прийняти її як доказ, який підтверджує чи спростовує факт прийняття готівки банком та її розмір. 
52.          Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію  ПАТ «Фідобанк» посилався на те, що ним подавалася заява про вчинення кримінального правопорушення.
53.          Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що існують кримінальні провадження щодо незаконних дій стосовно коштів, на які претендує позивач. 
54.          За такого підходу право позивача на одержання коштів фактично поставлено у повну залежність від результату розслідування кримінальних проваджень щодо можливого зловживання посадовими особами ТОВ «МКС» та Центрального відділення в м.Дніпропетровськ ПУАТ «ФІДОБАНК».
55.          Суд звертає увагу, що адміністративне судочинство та кримінальне судочинство мають різну мету. Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
56.          Натомість завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
57.          Завдання кримінального провадження та адміністративного судочинства не перетинаються. Відтак, немає переконливих причин для відмови у задоволенні позову лише через те, що кримінальні провадження тривають.
58.          Суд вважає необґрунтованими покликання суду апеляційної інстанції на те, що обставини щодо незаконних дій стосовно коштів, на які претендує позивач можуть бути встановлені лише у рамках кримінального провадження, у тому числі, встановлення достовірності квитанцій від 18.05.2016 №383663835 та №383663450, а також SMS-повідомлення ПАТ «Фідобанк» на ім`я позивача від 18.05.2016 про зарахування банком на його рахунок відповідно 11000 грн та 150000 грн. Ці обставини можуть бути встановлені і в межах розгляду адміністративної справи.
59.          Натомість, суд апеляційної інстанції наявні у справі докази не дослідив, фактично ухилився від їх оцінки та відмовив у задоволенні позову без висновку про правомірність чи протиправність оскаржуваних дій відповідача.
60.          Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
61.          У відповідності до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.
86. Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
87. Згідно з ч. 1 ст. 102 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.
88. Колегія суддів вважає, що суди не скористались усіма наданими процесуальними засобами для офіційного з`ясування всіх обставин справи з метою винесення законного та обґрунтованого рішення.
89. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 29.11.2019 у справі №818/154/16 та від 18.02.2020 у справі № 818/3927/15.
90. За змістом частин першої та другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
91. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
92. Відповідно до ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Частиною 4 статті 353 КАС України визначено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
93. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.
94. Під час нового розгляду справи суду слід надати правову оцінку запереченням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», з`ясувати достовірність квитанцій №383663835 від 18.05.2016 та № 383663450 від 18.05.2016 та результати кримінального провадження №12016040640003721 (у разі їх наявності), врахувавши їх при винесенні рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,  

П О С Т А Н О В И В:

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2.          Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 у справі №804/104/17 скасувати.
3.          Справу №804/104/17 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                    А.А. Єзеров

Суддя                                                                                                    Я.О. Берназюк