ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2020 року 
м. Чернівці
справа № 715/2402/18
провадження 822/1/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.
суддів: Половінкіної Н.Ю., Височанська Н.К.
секретар Чубрей І.І.
учасники справи:
позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця»
відповідачі Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 
третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області
апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року 
головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю.П.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») звернулося до суду з указаним позовом та просило: визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області  (далі - Глибоцька селищна рада) від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 про продаж земельної ділянки площею 0,0603 га ОСОБА_1 , що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0603 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , від 22 травня 2014 року, укладений між Глибоцькою селищною радою та  ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7321055100 :01:004:0290 у державному реєстрі прав; скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7321055100:01:004 : 0290 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») виявлено, що в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області земельна ділянка від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м, повністю, площею 0,0603 га, кадастровий номер 7321055100:01:004:0290, накладається на смугу відведення залізниці. Указану земельну ділянку несільськогосподарського призначення, площею 0,0603 га, на підставі рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 продано ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року. На їх думку оскаржуване рішення сільською радою прийняте з перевищенням повноважень, порушенням норм земельного законодавства, порушує їх права на користування спірною земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна. Також має бути визнаний недійсним укладений на підставі незаконного рішення ради договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області відмовлено.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення виходив з того, що позивачем доведено факт порушення свого права відповідачами, однак в задоволенні позову відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» просило рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
Апеляційна скарга мотивована тим, що акт обстеження від 27 серпня 2013 року складався, виходячи з попередніх вихідних даних, що були виявлені в процесі підготовчих робіт по інвентаризації та не містили фактичних обставин щодо наявності факту порушеного права землекористування залізниці. Обстеженням не було встановлено наявності права землекористування осіб і підстав їх виникнення. В даному акті не відображено знаходження в смузі відведення земельної ділянки ОСОБА_1 . Така інформація стала відома позивачу тільки після завершення інвентаризації та отримання технічної документації.
Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув увагу на те, що земельна ділянка ОСОБА_1 була продана Глибоцькою селищною радою, згідно рішення від 29 квітня 2014 року №321-36/14 та укладено між ними договір купівлі-продажу земельної ділянки 22 травня 2014 року, тому дізнатися 27 серпня 2013 року про порушене право, яке відбудеться в майбутнього, залізниця не могла. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця», просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дано належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
ПАТ «Українська залізниця» дізналася про порушення свого права 27 серпня 2013 року при складанні комісією (до складу якої увійшли п`ять представників позивача) акта обстеження земельних ділянок юридичних та фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради. За результатами обстеження комісією було виявлено ряд проблемних питань, в тому числі, що стосується і спірної земельної ділянки та знаходження її в смузі відведення залізниці (вказані в зазначеному акті кілометри, які не відповідають дійсності, використані на основі наданих планів земельної ділянки смуги відведення ПП «Ріга»). 
ОСОБА_1 також подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця».
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги. 
Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало пояснення на апеляційну касаційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що внесення змін про власника земельної ділянки повинно проводитися органами державної реєстрації, а не органами Держгеокадастру.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради Чернівецької області від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 продано ОСОБА_1 земельну ділянку 0,0603 га для обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 ..
На підставі вказаного рішення укладено договір купівлі продажу земельної ділянки від 22 травня 2014 року, який внесено до реєстру речових прав, земельну ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі № 7321055100:01:004:0290.
Відповідно до викопіювання із зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Чернівці-Вадул-Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради, виконаного ПП «Ріга», земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на смугу відведення залізниці, площа накладення становить 0,0603 га. 
Згідно «Плана границ полосы ж.д. отвода линии Адынката- Берхомет », розробленого Дорпроект Юго-Западной ж . д. у 1959 році ширина смуги відведення на ділянці з 300 км+010 м до 300 км +030 м становить 120 м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_1 повністю входить у ширину смуги відведення залізниці і площа перетину земельної ділянки ОСОБА_1 , в смузі відведення залізниці, становить 0,0603 га. 
ОСОБА_1 та Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області було подану до суду першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
У даній справі підставою звернення до суду є порушення права користування земельною ділянкою в результаті протиправних дій відповідачів.
Способи захисту цивільних прав встановлені ст.16 ЦК України.
Однак звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному судочинстві визначений як позовна давність.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Зміст принципу правової визначеності розкрито у рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, в якому Конституційний Суд звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Принцип правової визначеності є одним з основних принципів європейського права і часто використовується у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених законом строків звернення до суду.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 зазначено, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Українська залізниця», суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи міститься акт обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 серпня 2013 року, підписаний двома уповноваженими працівниками ВП «Чернівецька дистанція колії», що є структурним підрозділом позивача. 
У п.12 цього акта зазначено, що на ділянці від 299 км+420 м до 300 км+140 м, права сторона за ходом кілометрів, показана смуга відведення, що відображає фактичну територію господарства залізничної станції. Фактична відстань до межі автомобільної дороги ( вул . Залізнична) та ділянок складає від 12 м до 92 м при ширині смуги відведення згідно матеріалів «План полосы отвода » 1949 року від 27м до 120 м від осі головної колії. Дана автомобільна дорога (вул. Залізнична) є дорогою обласного значення. З протилежної сторони дороги громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ) магазин, автозаправка, частково стадіон. Наявні державні акти. 
Надаючи оцінку вказаному акту, який є доказом у справі, суд першої інстанції врахував, що акт підписаний двома уповноваженими працівниками позивача, зокрема інженером-землевпорядником та заступником начальника ВП «Чернівецька дистанція колії», які саме під час обстеження меж земельної ділянки смуги відведення, в тому числі на 300 км + 010 м до 300 км + 030 м, виявили накладення. На час складання акту, як вбачається з його змісту, представникам залізниці були відомі розміри смуги відведення залізниці на кожній конкретній ділянці, тобто межі існуючого фактичного права позивача, а також наявність правовстановлюючих документів на ділянки, що накладались на смугу відведення.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довідався про порушення свого речового права на спірну земельну ділянку 27 серпня 2013 року і від цього дня почався перебіг позовної давності.
Помилковим є посилання апелянта на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений між відповідачами 29 квітня 2014 року, тобто після складання акта обстеження від 27 серпня 2013 року, оскільки на момент обстеження смуги відведення спірна земельна ділянка знаходилася у користуванні на умовах оренди у іншої особи, що свідчить про порушення права позивача на користування цією земельною ділянкою.
Крім того, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 
Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати в контексті обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.
За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності на звернення до суду з вимогами про визнання незаконним рішення, недійсним договір купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності.
Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.
Акціонерним товариством «Українська залізниця» не визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та не ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.
За правилами ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 Оскільки АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» пред`явило вказаний позов після спливу позовної давності, про застосування якої просили відповідачі, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог цього товариства. 
Апеляційний суд вважає, що оскільки висновок земельно-технічної експертизи №19095 від 28 лютого 2020 року не спростовано висновок суду першої інстанції про наявність порушення прав позивача на спірну земельну ділянку, тому такий доказ не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Щодо судових витрат 
Відповідно до ч. 1, п. п. 1,2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу, а також пов`язані із проведенням експертизи. 
Згідно із ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
За положенням ч.3 ст.102, ч.1 ст.103 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Суд призначає експертизу у справі за умови, що стороною не надавався відповідний висновок із відповідних питань.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Поляк М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заявила клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року клопотання ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Призначено у справі судову земельно-технічну експертизу. 
Матеріали справи містять висновок експерта №19095 від 28 лютого 2020 року. 
Згідно рахунку № 95 від 05 січня 2020 року вартість проведення судової земельно-технічної експертизи становить 15350 гривень (т. 2, а. с. 94).
Отже, позивачем були надані суду докази, що підтверджують понесені ним витрати на проведення експертизи.
З матеріалів справи також вбачається, що  ОСОБА_1 понесла судові витрати в розмірі 6676 гривень 80 копійок на оплату професійної правничої допомоги, яка була їй надана адвокатом Поляк М.В., що підтверджується договором № 173/19 про надання юридичної допомоги від 29 серпня 2019 року (а.с.86-89 т.1), звітом про надані послуги у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції від 26 травня 2020 року(т.2 а.с.90), ордером серія ЧЦ№42390 від 30 серпня 2019 року(т.1 а.с.143), квитанцією до прибуткового касового ордера №21/20/1 від 26 травня 2020 року (а.с.91 т.2).
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Враховуючи наведене, слід стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 15 350 гривень - судових витрат за проведення експертизи та 6 676 гривень 80 коп. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги. 
Керуючись ст. ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 15 350 гривень - судових витрат за проведення експертизи.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 6 676 гривень 80 коп. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови 28 травня 2020 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          Н.Ю. Половінкіна 
                                                               Н.К. Височанська