Справа № 158/2564/19 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/467/20  Категорія: 67 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 травня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,
суддів - Карпук А.К., Шевчук Л.Я.,
з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
третьої особи ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії щодо виділення земельної ділянки та визнання недійсним та скасування рішення за апеляційною скаргою  позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_1 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року, 

                                         В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, третя особа – ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії щодо виділення земельної ділянки та визнання недійсним та скасування рішення.
Позов мотивує тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2018 року за нею визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . 14 березня 2019 року на дане нерухоме майно зареєстровано право власності.
Маючи намір оформити право власності на земельну ділянку за даною адресою, позивач виготовила технічну документацію та подала її на погодження до Жидичинської сільської ради. Однак головою Жидичинської сільської ради було відмовлено в підписанні даної технічної документації, оскільки вказану земельну ділянку можуть надати позивачу лише на у мовах оренди.
02 липня 2019 року позивач звернулась з заявою до Жидичинської сільської ради і просила виділити їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 08 липня 2019 року позивач отримала відповідь від Жидичинської сільської ради, з якої вбачається, що для прийняття рішення необхідно подати в сільської раду технічну документації із землеустрою щодо встановлення( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі та витяг з державного земельного кадастру.
Однак для отримання витягу з державного земельного кадастру, позивачу необхідно щоб технічна документація із землеустрою була погоджена органом місцевого самоврядування, однак в погоджені позивачу було відмовлено.
Зазначає, що такими діями Жидичиська сільська рада порушує її право на землю, яка необхідна для обслуговування  нерухомого майна, яке вона успадкувала.
В подальшому позивач збільшила позовні вимоги. У поданій до суду заяві вказувала, що 02.10.2019 року Жидичинською сільською радою надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність в межах населеного пункту с. Клепачів ОСОБА_3 .. Вказує, що ОСОБА_3 є сином її сусідки ОСОБА_6 , яка є власником житлового будинку , господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 не є співвласником вказаного житлового будинку. Вважає, що сільська рада немала законних прав виділяти ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,025 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Просить визнати незаконною бездіяльність Жидичинської сільської ради та зобов`язати виділити  їй земельну ділянку, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд.
Встановити строк Жидичинській сільській раді, для підписання ( погодження) технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі( на місцевості) та прийняття рішення щодо виділення земельної ділянки у власність позивачу 2 місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Визнати недійсним та скасувати рішення сесії 7-го скликання Жидичинської сільської ради від 02 жовтня 2019 року №49/78 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність в межах населеного пункту с. Клепачів ОСОБА_3 .
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року закрито провадження у даній цивільній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_1 просять скасувати оскаржувану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, з під став порушення судом норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд помилково констатував, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,при цьому судом не враховано юридичну природу спірних правовідносин, а також те, що спір виник в сфері приватного права.
В письмову відзиві на апеляційну скаргу, представник Жидичинської сільської ради просить апеляційну скаргу позивача та її представника залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Закриваючи провадження у даній цивільній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки подана позовна заява містить самостійні вимоги у сфері публічно-правових відносин, зокрема з приводу неправомірності дій суб`єкта владних повноважень – Жидичинської сільської ради. При цьому приватно-правового спору, який би був похідним в заяві не вбачається, і в самому позові не зазначено, тобто відсутній спір про право цивільне.
Такі висновки суду зроблені з порушенням норм процесуального права. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників – суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказувала, що у зв`язку з набуттям права власності в порядку спадкування на нерухоме майно їй належить також право на земельну ділянку для обслуговування такого майна, однак орган місцевого самоврядування відмовляє їй у виділенні такої земельної ділянки натомість пропонує надати земельну ділянку на підставі оренди, що в свою чергу на думку позивача порушує її право на землю передбачене ст. 120 ЗК України.
Крім того, вважаючи порушеним своє право на отримання земельної ділянки у власність для обслуговування належного їй на праві власності будинку, позивач вказувала на незаконність прийнятого сільською радою рішення №49/78 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність в межах населеного пункту с. Клепачів ОСОБА_3 .. 
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію – визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин – це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове, приватне право, яке могло належати особі як до звернення до органу місцевого самоврядування, так і виникнути в результаті реалізації рішення органу місцевого самоврядування, але захист якого відбувається у порядку цивільного судочинства (стаття 19 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Вимоги позивач у зазначеній справі пов`язані із захистом речового права на земельну ділянку.
З урахуванням наведених норм процесуальних законів можна зробити висновок, що здійснення захисту цивільного права, як і встановлення його існування, не віднесено до компетенції адміністративного суду.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18). Підстав відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, оскаржувана ухвала  Ківерцівського районного суду Волинської області від  12 лютого 2020 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню із направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 379,381-384 ЦПК України, 

                                                      У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ківерцівського  районного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року в даній справі скасувати.
Цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії щодо виділення земельної ділянки та визнання недійсним та скасування рішення направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: