ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 357/13901/16-ц
провадження № 61-2774св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Сушко Л. П., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1999 року по 3 листопада 2000 року він проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з                             3 листопада 2000 року - у шлюбі, який рішенням суду від 26 жовтня                       2006 року розірвано; після розірвання шлюбу вони продовжували проживали однією сім`єю, що підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року. 
У період перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме 4 квітня 2008 року, ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку, як йому стало відомо 21 листопада 2016 року, відповідач 7 жовтня 2009 року подарувала   ОСОБА_3 . 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7 жовтня 2009 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                          від 22 серпня 2017 року, ухваленим у складі судді Цуранова А. Ю., позов задоволено.
 
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т. І. 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири.
 
Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору по 1 255,42 грн з кожного. 

 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що квартиру АДРЕСА_1 набуто сторонами за час спільного проживання однією сім`єю, отже квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якою остання розпорядилася на власний розсуд без згоди позивача, і дійшов висновку, що на підставі частини другої статті 65 СК України такий правочин є недійсним.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                             від 22 серпня 2017 року скасовано і ухвалено нове про відмову у позові. 
 
Апеляційний суд виходив з того, що 36/100 вартості квартири сплачено ОСОБА_2 з особистих коштів, а 64/100 - зі спільних коштів подружжя, і з урахуванням таких обставин спільною сумісною власністю позивача та відповідача визнав 64/100 частки спірної квартири. 
 
Оскільки позивач знав про набуття ним права спільної сумісної власності на спірну квартиру з дня вчинення відповідного правочину, тобто з 4 квітня 2008 року, а за захистом порушеного права звернувся у грудні 2016 року, апеляційний суд застосував позовну давність, передбачену частиною другою статті 72 СК України. 
 
Застосування позовної давності до вимоги про визнання правочину недійсним апеляційний суд мотивував обізнаністю позивача про дарування спірної квартири ОСОБА_3 у день укладення договору, тобто з 7 жовтня 2009 року. 
 
Крім того, апеляційний суд вказував на те, що Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 3 березня 2004 року № 20/5, у редакції, що діяла на час вчинення спірного правочину, не передбачено надання згоди на відчуження майна особою, з якою відчужувач майна перебуває у фактичних шлюбних відносинах. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив рішення апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи на підставі вибіркової оцінки зібраних у справі доказів, не мотивувавши прийняття одних і відхилення інших, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Зокрема, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами під час спільного проживання та за спільні кошти, що підтверджується рішенням від 26 жовтня 2016 року, а тому вона є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і їх частки є рівними.
 
Крім того, висновок апеляційного суду щодо обізнаності позивача про оспорюваний правочин саме в день його укладення заявник вважає припущенням, оскільки, звертаючись з відповідним позовом, позивач зазначав, що про порушення свого права дізнався 21 листопада 2016 року, що підтверджується отриманою відповіддю на запит адвоката Босенка Ю. Г., яка міститься в матеріалах справи.
 
Позиція інших учасників справи
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалась на безпідставність її доводів. Вказувала, що позивач не довів належними і допустимими доказами тих обставин, що він не знав про укладення спірного правочину. Договір дарування укладений 7 жовтня 2009 року, а цей позов поданий у грудні 2016 року, тому висновок суду апеляційної інстанції про сплив позовної давності вважає правильним.
 
Також зазначала, що факт придбання спірного майна в період їх проживання однією сім`єю без шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивач має довести, крім факту спільного проживання з відповідачем, факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї, однак будь-яких доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти або внаслідок спільної праці, матеріали справи не містять. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги. 
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана касаційна скарга передана до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 8 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 3 листопада 2000 року по 17 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. 
 
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу з 18 серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
31 жовтня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , сином позивача, укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав безоплатно у власність зазначену квартиру.
 
3 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу цієї ж квартири, за умовами якого власником квартири стала ОСОБА_2 , сплативши 8 328 грн, які продавець одержав до підписання договору. 
 
За договором купівлі-продажу від 23 травня 2008 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 . Пунктом 2 договору визначено, що продаж цієї квартири вчинено за 8 328 грн, які продавець отримала повністю до підписання цього договору. 
 
Також судами встановлено, що 4 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 набула у власність вказану квартиру, і 7 жовтня 2009 року на підставі договору дарування подарувала своєму сину - ОСОБА_3 . 
 
Пунктом 2.1 вказаного договору купівлі-продажу визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 23 100 грн, які продавець одержить повністю після оформлення цього договору. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. 
 
7 жовтня 2009 року без згоди ОСОБА_1 , що є порушенням статті 65 СК України, ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своєму сину - ОСОБА_3 . 
 
Посилаючись на викладене, а також на те, що про порушення свого права власності він дізнався у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 просив про задоволення позову. 
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказувала на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири  АДРЕСА_2 , тому просила у позові відмовити, а також просила застосувати наслідки спливу позовної давності.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1999 року по                        3 листопада 2000 року та з 18 серпня 2006 року по 15 квітня 2016 року підтверджено рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, а з 2000 року по 2006 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За таких обставин набута ОСОБА_2 у квітні 2008 року квартира є їх спільним сумісним майном, що є підставою для визнання за ОСОБА_7 права власності на Ѕ частку цієї квартири. 
 
Судом першої інстанції спростовано набуття ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за кошти, одержані від продажу її особистого майна - квартири АДРЕСА_2 , оскільки встановлено придбання спірної квартири раніше продажу квартири у м. Сквира і за ціною, що значно перевищує вартість продажу. 
 
Встановивши, що спірна квартира відчужена ОСОБА_2 без згоди позивача, суд першої інстанції, дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7 жовтня 2009 року. 
 
Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції вказував на те, що судом не встановлено, а ОСОБА_2 не доведено обізнаність позивача щодо укладення спірного правочину саме у 2009 році, а покази свідків суд вважав такими, що не є безумовним підтвердженням обізнаності позивача, який не був стороною оспореного правочину, про укладення такого договору. 
 
З такими висновками погоджується і касаційний суд з огляду на наступне. 
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Поняття, зміст права власності та порядок його здійснення закріплені у статтях 316, 317, 319 ЦК України, системний аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
 
Стаття 3 СК України передбачає, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Статтею 74 СК України визначено якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши докази у справі, дав їм належну оцінку і, з урахуванням вимог статей 10, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для їх задоволення.
 
Статтею 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судом справи, передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд надав іншу оцінку зібраним у справі доказам, що були поданим сторонами до суду першої інстанції, вважав спірне майно спільною частковою власністю подружжя і вказав про обізнаність позивача з жовтня 2009 року щодо відчуження ОСОБА_2 спірної квартири. Врахувавши заяву ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд відмовив у задоволенні позові, помилково скасувавши законне рішення суду першої інстанції. 
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не вказав, які порушення цивільного процесуального законодавства допустив суд першої інстанції при оцінці доказів, і за відсутності будь-яких нових доказів дійшов висновку про набуття квартири частково за особисті кошти ОСОБА_2 та сплив строку звернення до суду з цим позовом. 
 
Факт проведення розрахунку за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не в день його укладення, а після 23 травня 2018 року, апеляційний суд з порушенням норм цивільного процесуального законодавства встановив з пояснень ОСОБА_2 , які доказом не є. 
 
Висновки апеляційного суду про те, що позивач знав про порушення свого права у 2009 році, є припущенням, оскільки про договір дарування квартири АДРЕСА_1 позивачу не було відомо до 21 листопада 2016 року, що суд першої інстанції вважав підтвердженим.
 
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у власність за час проживання однією сім`єю і є їх спільною сумісною власністю, дійшов правильного висновку про те, що договір дарування цієї квартири є недійсним з підстав відсутності згоди ОСОБА_1 на укладення такого договору.
 
Також встановив, що позивач оспорив договір дарування у межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права, та вирішив справу згідно із законом.
 
Доводи, викладенні ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу, є наслідком помилкового тлумачення норм матеріального права, оскільки за встановлених судами обставин право спільної сумісної власності презюмується і обов`язок її спростування покладається на того з подружжя, який таке заперечує. 
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року і залишає в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня                     2017 року.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні касаційної скарги, у розмірі 2 459,58 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2017 року.
 
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору по                       1 229,79 грн з кожного. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    В. М. Ігнатенко    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук