УХВАЛА
27 лютого 2020 року
м. Київ
справа №751/1007/19
провадження №61-2860ск20
Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року та на постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акцціонерне товариство «Просто-Страхування» про стягнення матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2020 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.
У лютому 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року та на постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову  у розмірі 16171,87 грн, яка станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Скаржник наполягає на тому, що судові рішення у даній справі підлягають касаційному оскарженню, незважаючи на те, що ухвалені у малозначній справі, оскільки висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 березня 2019 року у справі №394/512/16-ц, а саме: суди помилково не досліджували наявність підстав для настання цивільно-правової відповідальності для ОСОБА_2 , незважаючи на те, що постановою у справі про адміністративне порушення не встановлено вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді.
З приводу вищенаведеного суд касаційної інстанції зауважує, що постанова Верховного Суду, на яку посилається скаржник, ухвалена у справі, обставини в якій не є аналогічними даній справі, оскільки відрізняється за суб`єктним складом. В даній справі позивач не заявляв вимог до страхової компанії - страхувальника відповідача, натомість у справі №394/512/16-ц, на яку посилається скаржник, позовні вимоги пред`являлися в тому числі і до страхової компанії.  Крім того, судами встановлено на підставі постанови у справі про адміністративне правопорушення, що вина у скоєному ДТП у даній справі покладена на позивача. Натомість, у справі, на яку посилається скаржник, постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрите внаслідок відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення, з чого і виходив Верховний Суд, переглядаючи справу №394/512/16-ц.
Таким чином, зазначені скаржником посилання не обґрунтовують належним чином потребу у касаційному перегляді судових рішень, ухвалених у малозначній справі, для формування єдиної правозастосовчої практики. Суди надали висновки з приводу обставин справи, а доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів у справі, що не входить до компетенції  суду касаційної інстанції в контексті статті 400 ЦПК України.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_1   подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року та на постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акцціонерне товариство «Просто-Страхування» про стягнення матеріальної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                  А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик