Постанова                                           
Іменем України
                                                                      
22 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 187/1469/18
провадження № 61-363св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Фермерське господарство «Говоруха»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Говоруха» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року в складі судді Говорухи В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від               15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Говоруха» (далі - ФГ «Говоруха») про зміну формулювання причин звільнення. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 26 квітня 2018 року він працював у відповідача на посадах слюсаря та тракториста відповідно до наказу від 25 квітня 2018 року № 1/4. 18 травня 2018 року він звернувся до керівника господарства «Говоруха» з заявою про звільнення його з посади за власним бажанням, але керівник відмовився її приймати. У господарстві він пропрацював до 31 травня 2018 включно. На його прохання віддати трудову книжку та провести з ним розрахунок відповідач не реагував і лише 21 вересня 2018 року після подачі ним скарг до Петриківської селищної ради на дії ОСОБА_2 останній видав йому трудову книжку із записом про звільнення за прогул.
Враховуючи наведене, позивач просив визнати формулювання причин його звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул невірною та змінити формулювання його звільнення за прогул, вказавши формулювання звільнення за власним бажанням.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року позов задоволено. Визнано формулювання причин та підстав звільнення ОСОБА_1 з посади робітника ФГ «Говоруха» за прогул по пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, неправильним. Вирішено вважати ОСОБА_1 звільненим із посади робітника ФГ «Говоруха» з 31 травня 2018 року за частиною першою статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушений порядок звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті  40 КЗпП України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Змінено підстави звільнення ОСОБА_1 з посади робітника ФГ «Говоруха» з 31 травня 2018 року за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на звільнення за частиною першою статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При цьому, відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання формулювання причин та підстав звільнення позивача з посади робітника ФГ «Говоруха» за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, неправильним, апеляційний суд виходив із того, що такий спосіб захисту  порушених прав не є ефективним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2019 року ФГ «Говоруха» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що під час ухвалення оскаржуваних рішень судами неправильно встановлені обставини, що мають значення для вирішення справи.
 
Помилковим є висновок апеляційного суду про те, що відповідачем не дотримано порядку застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення працівника за прогули, оскільки позивач у судовому засіданні підтвердив факт залишення ним роботи 31 травня 2018 року після чотирьох годин праці та після цього на роботу не виходив. Відповідач намагався зв`язатися з позивачем для з`ясування причин його невиходу на роботу, проте останній на зв`язок не виходив та не відповідав. 
 
Суди не взяли до уваги, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку щодо отримання від працівника пояснень з проводу невиходу на роботу не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. 
 
Крім того, заявник не погоджується з висновком суду про те, що позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, а отже, проявив ініціативу на розірвання трудового договору, оскільки в матеріалах справи така заява відсутня та вказаний факт не знайшов свого підтвердження в суді. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до наказу від 25 квітня 2018 року № 1/4 ОСОБА_1 з 26 квітня               2018 року прийнятий на роботу до Фермерського господарства «Говоруха» на посаду слюсар-тракторист (робітник фермерського господарства).
 
Наказом від 20 червня 2018 року № 2/6 ОСОБА_1 з 31 травня 2018 року, у зв`язку з вчиненням останнім прогулу без поважних причин, звільнено з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України
 
Вказані відомості внесені до трудової книжки позивача.
 
Згідно з актом про порушення трудової дисципліни 31 травня 2018 року ОСОБА_1 залишив своє робоче місце об 11:55 год та на роботі більше не з`явився, тобто був відсутній на роботі без поважних причин більше чотирьох годин.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
 
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника та його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так 
і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
 
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
 
Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
 
Відповідно до статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
 
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
 
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 18 травня 2018 року він особисто подав заяву відповідачу про своє звільнення, від отримання якої останній відмовився, проте позивач, вважаючи, що подав таку заяву та належним чином повідомив роботодавця про своє бажання звільнитися, відпрацював два тижні, а саме до 31 травня 2018 року, та вже 01 червня 2018 року на роботу не вийшов, вважаючи себе звільненим.
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначив, що дійсно позивач повідомляв його про те, що він має намір звільнитися, але письмової заяви про звільнення не подавав, а тому в нього як у роботодавця не було законних підстав звільняти позивача з роботи за власним бажанням без наявності письмової заяви працівника про це.
Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди виходили із доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог.
Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками судів з огляду на таке.
Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
 
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.
 
Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.
 
Вважаючи доведеним факт подачі позивачем 19 травня 2018 року заяви про звільнення та наявності між працівником і роботодавцем спільної домовленості про розірвання трудового договору саме 31 травня 2018 року, суди не звернули уваги на те, що в позовній заяві та в заяві на ім`я селищного голови позивач зазначав про подачу ним заяви про звільнення саме 18 травня, а не 19 травня, як встановлено судами, а сама заява, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 82) датована також     18 травня 2018 року.
 
Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні відповідні докази на підтвердження факту подачі позивачем письмової заяви про звільнення за власним бажанням, як цього вимагає положення статті 38 КЗпП України.
При цьому позивач, посилаючись на те, що роботодавець відмовився отримати від нього відповідну заяву про звільнення, не був позбавлений можливості передати її йому в інший спосіб, зокрема направити поштою або телеграмою, проте доказів направлення заяви позивачем також не надано.
Крім того, ухвалюючи оскаржувані рішення та встановлюючи порушення відповідачем порядку звільнення позивача з роботи з підстав неотримання від останнього письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни, суди не звернули уваги на те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом вказаного обов`язку не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, останнім не доведений факт подачі ним заяви про звільнення за власним бажанням, а також отримання її відповідачем, та як наслідок порушення відповідачем порядку звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із вчиненням ним прогулу без поважних на те причин.
З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заявлених  позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Говоруха» задовольнити.
 
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року  скасувати та ухвалити  нове рішення.
 
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Фермерського господарства «Говоруха» про зміну формулювання причин звільнення.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький 
 
                                                                                               І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                       В. В. Сердюк
 
                                                                                               І. М. Фаловська