ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1699/20 Справа № 195/1964/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»
на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що відповідачем підписано заяву № б/н від 21.07.2011 р., згідно якої отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку» складає між останнім та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 12.03.2019 р., в сумі 17 208,95 грн: 2 591,08 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4 511,56 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7 460,65 грн - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 1 350,00 грн - заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 795,66 грн - штраф (процентна складова). 
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом  сумі 17 208,95 грн та судові витрати.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності,  оскільки останній платіж, що перериває строк позовної давності відповідачем було здійснено 20.01.2018 року, тому банк звернувся з позовом в межах строку позовної давності.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що у зв`язку із підписанням ОСОБА_1 анкети-заяви від 21.07.2011 року, позивачем йому була видана платіжна картка № НОМЕР_1 з установленим кредитним лімітом у розмірі 2 800 грн терміном дії до травня 2015 року. 
Відповідно до умов укладеного кредитного договору, договір складається з заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, Умов та правил надання банківських послуг.
ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
Однак відповідач належним чином свої зобов`язання не виконував внаслідок чого станом на 12.03.2019 року, згідно розрахунку позивача, утворилась заборгованість в сумі 17 208,95 грн, що складається з: 2 591,08 грн - заборгованості за тілом кредиту; 4 511,56 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 7 460,65 грн - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 1 350,00 грн - заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 795,66 грн - штраф (процентна складова) ( а.с.50-56). 
Відповідно до ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється спеціальна (скорочена) позовна давність в один рік.
Згідно з частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогою кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання часу погашення чергового платежу.
Оскільки строк виконання зобов`язань у повному обсязі за спірним правочином спливає в останній календарний день останнього місяця строку дії платіжної картки, у разі неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань саме з дня закінчення строку дії картки у позивача виникає право вимоги щодо повернення боргу у повному обсязі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, обгрунтовано виходив з того, що строк дії платіжної картки № НОМЕР_1 , виданої банком на ім`я ОСОБА_1 , закінчився у травні 2015 року, після чого в банку з`явилось право на звернення до суду, проте позивач звернувся до суду лише в грудні 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, що в силу вимог ст. 267 ЦК України за наявності відповідної заяви відповідача є правовою підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що останній платіж, що перериває строк позовної давності, відповідачем було здійснено 20.01.2018 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних доказів про те, що після закінчення дії картки № НОМЕР_1 вона перевипускалася за особистою заявою відповідача, матеріали справи не містять. 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» – залишити без задоволення. 
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова