Справа № 341/131/20 
Провадження № 22-ц/4808/469/20 
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.
за участю секретаря        Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду, постановлену суддею Юсип І.М. 29 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,
в с т а н о в и в:
28.01.2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 14.12.2019 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz, модель НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та рухаючись ділянкою автодороги Н-09 Мукачево-Львів, що між с. Задністрянське та с. Дем`янів Галицького району Івано-Франківської області в напрямку м. Львів, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_4 (дружину позивача та матір їхньої дочки ОСОБА_5 ), яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події. Згідно поданої за 2018 рік декларації від 19.03.2019 року власником вищевказаного автомобіля є ОСОБА_2 – дружина ОСОБА_1 
15.12.2019 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції Гоцанюком І.В. були внесені відомості про дану подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань з номером кримінального провадження 12019090000000655, яке тримало правову кваліфікацію: ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричинили смерть потерпілої). Зазначає, що заяви про відшкодування моральної шкоди у кримінальному процесі не заявляв.
Посилаючись на спричинені моральні страждання, завдані йому та його доньці смертю їхньої матері та дружини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь як позивача та одночасно як особи, яка діє в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 , моральну шкоду у розмірі по 90000000,00 грн. кожному; допустити негайне виконання рішення у межах всієї суми боргу.
Одночасно з позовом позивачем також подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_3 та його доньці ОСОБА_5 у рамках позову і знаходяться у відповідача та його дружини ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу; накладення заборони вчиняти будь-які дії (відчужувати, дарувати, передавати, позичати, тощо) із майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_1 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_3 та його доньці ОСОБА_5 у рамках позову і знаходяться у відповідача та ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу. Дану заву мотивовано тим, що з огляду на ціну позову в 180000000,00 грн. невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки відповідачі в будь-який час можуть відчужити чи приховати належне їм майно.
Ухвалою Галицького районного суду від 29 січня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та знаходяться у ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу, в межах ціни позову, що складає 180000000,00 грн. Накладено заборону вчиняти будь-які дії (відчужувати, дарувати, передавати, позичати) із майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_1 та знаходяться у нього та у ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу, в межах ціни позову, що складає 180000000,00 грн.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, вважають її незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Зазначають, що на момент пред`явлення позову не було жодного процесуального документу, який міг би вказувати на те, що в діях ОСОБА_1 містяться ознаки кримінального правопорушення, як і немає доказів спростування того, що ДТП сталося внаслідок непереборної сили, що виключає незаконність дій водія та його цивільно-правової відповідальності. На даний час підозра ОСОБА_1 не пред`явлена, оскільки досудовим слідством не зібрано достатніх доказів наявності в діях водія порушення ПДР, та причинно-наслідкового зв`язку із фактом смерті, у зв`язку з чим до моменту отримання відповідних висновків судових експертів та вручення підозри, говорити про виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, заподіяну водієм, навіть попри те, що він володів джерелом підвищеної небезпеки, передчасно.
На їх думку, позов є передчасним, а суд, постановляючи оскаржувану ухвалу не виконав свого обов`язку, передбаченого п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», а саме не пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір.
Крім того, пред`являючи до суду позов, ОСОБА_3 зазначив відповідачем також і ОСОБА_2 , мотивуючи це тим, що хоч і керував автомобілем ОСОБА_1 , проте власником є ОСОБА_2 , а тому в силу ст. 1187 ЦК України вона також несе відповідальність, що суперечить нормам чинного законодавства, оскільки за наявності володільця, в даному випадку особи, яка керувала транспортним засобом, у випадку наявності причинно-наслідкового зв`язку між його незаконними діями та наслідком, відповідальність, в тому числі і моральну, буде нести виключно дана особа.
Суд першої інстанції даної обставини не дослідив, а також не звернув уваги і на те, що в позовній заяві ОСОБА_2 зазначена відповідачем, проте жодної позовної вимоги до неї не заявлено, що свідчить про те, що між нею та відповідачем відсутній спір.
Вважають, що пред`являючи позов поза межами кримінального провадження до пред`явлення ОСОБА_1 підозри та вказуючи співвідповідачем ОСОБА_2 , позивач подав завідомо безпідставний позов за відсутності на даний час спору, котрий має штучний характер з метою накладення незаконного арешту на майно відповідачів з наміром чинити на них тиск та перешкоди в здійсненні господарської діяльності, з чим і пов`язаний неспівмірний розмір моральної шкоди в пред`явленому позові, щоб було цифрове обґрунтування необхідності арешту всього майна.
Що стосується способів забезпечення позову, то зазначають, що згідно першого способу забезпечення позову суд наклав арешт на все рухоме, нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та знаходяться у ОСОБА_2 , як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу, в межах ціни позову, що складає 180000000 грн. При цьому арешт на майно та кошти самого ОСОБА_1 , що знаходяться у нього, суд не наклав, хоча у випадку підтвердження незаконності його дій та неможливості доведення непереборної сили в події ДТП, виключно він буде нести відповідальність за заподіяну шкоду, а не ОСОБА_2 . Водночас ОСОБА_2 є власником не тільки майна, набутого за час шлюбу, але і майна, на яке не поширюється інститут спільної сумісної власності. Крім того, вона є суб`єктом господарської діяльності, для здійснення якої у неї відкриті банківські рахунки, через які виплачується заробітна плата працівникам та розрахунки з контрагентами, а тому, наклавши арешт на її рахунки, суд першої інстанції фактично створив перешкоди у здійсненні нею господарської діяльності. При цьому суд не зазначив в ухвалі, яке саме рухоме, нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_1 знаходяться в ОСОБА_2 .
З огляду на наведене просять скасувати ухвалу Галицького районного суду від 29 січня 2020 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Галицьким районним відділом Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 31.01.2020 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61123302 проти ОСОБА_1 та накладено арешт на все його рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, а також на майно його дружини - ОСОБА_2 , а також постанову про відкриття виконавчого провадження №61124322 проти ОСОБА_2 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та знаходяться у ОСОБА_2 як спільна сумісна власність. Вказує, що ОСОБА_1 досі не вибачився за скоєну ДТП, в якій загинула дружина позивача, натомість намагається уникнути відповідальності. Вважає, що оскаржувана ухвала суду винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а факт непред`явлення станом на даний час ОСОБА_1 підозри у вчиненні злочину є недоопрацюванням слідчого і не має відношення до даного цивільного позову. На його думку вимоги позову є підставними та обґрунтованими, і тільки під час його розгляду судом буде вирішено питання відшкодування шкоди одним відповідачем ОСОБА_1 чи спільно з другим відповідачем ОСОБА_2 , а також можливої заміни неналежного відповідача. Вказує, що позивач не просив суд накласти арешт на все майно ОСОБА_2 , а тільки на її майно в межах спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що відповідач через рідного брата померлої ОСОБА_4 намагався вирішити даний спір мировою, сплативши позивачу відшкодування у сумі 1000000,00 грн., однак це в 180000000 раз менше ціни даного позову. Крім того, наведене підтверджує той факт, що між сторонами існує спір. Щодо обраного способу забезпечення позову, то зазначає, що в даному випадку арешт не накладено на власні кошти ОСОБА_2 , а також такий не перешкоджає її господарській діяльності. Просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідачі та їх представник вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив ухвалу суду залишити без змін.
Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що зазначив його представник, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачів та їх представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.
Згідно частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У пунктах 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 180000000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Таким чином предметом позову у даній справі є відшкодування завданої моральної шкоди, предметом спору – стягнення коштів з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.
У поданій заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на все майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_3 та його доньці ОСОБА_5 у рамках позову і знаходяться у відповідача та його дружини ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу; заборонити вчиняти будь-які дії (відчужувати, дарувати, передавати, позичати, тощо) із майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_1 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_3 та його доньці ОСОБА_5 у рамках позову і знаходяться у відповідача та ОСОБА_2 як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу. При цьому позивач посилався на те, що відповідачами може бути відчужено дане майно, а саме такі заходи забезпечення позову можуть ефективно захистити його право на відшкодування шкоди.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходячи із змісту позовної заяви і заяви про забезпечення позову, вважав, що необхідність саме такого виду забезпечення позову є обґрунтованою, а невжиття таких заходів в майбутньому утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.
Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі займаються підприємницькою діяльністю, їм на праві власності належить рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, про що свідчать копії щорічних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування Сенчини Т.М. (а.с. 21-45).
Згідно копії постанови про арешт коштів боржника від 03.02.2020 року ВП №61123302, державним виконавцем Галицького районного відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Антонюк Н.М. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках АТ КБ «ПриватБанк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с. 107-108).
Згідно копії постанови про арешт коштів боржника від 03.02.2020 року ВП №61124322, державним виконавцем Галицького районного відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Антонюк Н.М. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках АТ «Райффайзен Банк Аваль» та всіх інших відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_2 (а.с. 111-112).
Згідно копій постанов про закінчення виконавчого провадження від 04.02.2020 року ВП №61123302 та ВП №61124322 арештовано рухоме та нерухоме майно, рахунки боржника ОСОБА_1 (а.с. 109-110), а також арештовано рухоме та нерухоме майно, рахунки боржника ОСОБА_2 (а.с. 113-114).
Разом з тим, судом не враховано, що вжиті заходи забезпечення позову порушують права і майнові інтереси ОСОБА_2 , оскільки поміж накладення арешту на частку ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя також накладено арешт на все майно його дружини. При цьому ні заява про забезпечення позову, ні оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містить належних обґрунтувань стосовно того, яким саме чином накладення арешту на майно ОСОБА_2 сприятиме меті забезпечення позову ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 .
Твердження позивача та його представника про те, що арешт накладено тільки на частину майна ОСОБА_2 , яке є спільною сумісною власністю подружжя, і право на яке має її чоловік, спростовуються вищевказаними постановами про арешт коштів боржника від 03.02.2020 року ВП №61124322 та про закінчення виконавчого провадження від 04.02.2020 року ВП №61124322 (а.с. 111-114).
Місцевим судом не враховано, що позивачем не конкретизовано на яке саме майно відповідачів мав бути накладений арешт та яка його вартість, яке майно ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя і яка його частка належить ОСОБА_1 .
Також судом першої інстанції не встановлено чи рахунки, на які було накладено арешт, не використовуються для виплати заробітної плати, для обліку коштів соціального страхування в національній валюті, тобто не є рахунками зі спеціальним режимом використання; не враховано, що такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти може обмежити права працівників на отримання заробітної плати та позбавити відповідачів можливості сплачувати податки, збори та обов`язкові платежі до Держаного бюджету України, тобто, не враховано та не надано правову оцінку ймовірності порушення у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, а також не враховано можливості створення перешкод у здійсненні відповідачами господарської діяльності.
Як роз`яснено у пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат.
При цьому відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.
Наведених вимог при поданні до суду заяви про забезпечення позову позивачем дотримано не було, а також не враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі №922/2163/17).
Що стосується посилання позивача та суду як на підставу необхідності забезпечення позову на значний розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.
Заявлена позовна вимога стосовно розміру моральної шкоди носить оціночний характер, її розмір буде визначено судом під час вирішення справи по суті. А отже зазначений позивачем розмір не є безумовним, тому застосування вказаних заходів забезпечення позову щодо цієї вимоги також не є співмірним. Натомість мають місце ризики заподіяння істотної шкоди відповідачам.
Як вбачається з копії повідомлення старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Гоцанюка І.В. від 18.05.2020 року №9667/108/24-2020, у кримінальному провадженні №12019090000000655 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, триває досудове розслідування, проводяться слідчі (розшукові) дії, станом на даний час будь-якій особі про підозру не повідомлено.
Таким чином, дійшовши висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги скаржника є обґрунтованими, приймаються до уваги апеляційним судом , тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.
За таких обставин ухвала суду першої інстанції не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням вимог процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, поданої ОСОБА_3 , що в подальшому не позбавляє позивача права звернутися до суду з аналогічним питанням.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду від 29 січня 2020 року скасувати, постановити нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.

Головуюча:                                                                О.О. Томин 
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                       Л.В. Ясеновенко