ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року	Львів	Справа № 460/2711/19 пров. № А/857/3967/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Поліської митниці Держмитслужби на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року, прийняте суддею Щербаков В.В. у місті Рівне, у справі за позовом Приватного підприємства «Фірма`МІС» до Рівненської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування картки відмови, рішення про коригування митної вартості товарів,-
                                                           встановив:

Приватне підприємство «Фірма`МІС» звернулося з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204010/2019/00560 та рішення про коригування митної вартості товарів від 03.10.2019 №UA204010/2019/000135/2.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року позов задоволено повністю.
Суд першої інстанції виходив з того, що підставою для винесення рішення про коригування митної вартості товарів слугувало те, що в наданих до митного оформлення документах в специфікації до контракту від 19.07.2019 №1 та в рахунку від 10.07.2019 №HY19070094 не вказано на яких умовах поставки вказано ціни на товари; виставлені ціни за окремі найменування товару є нижчими за ціни подібного товару, митне оформлення якого здійснювалося у попередній період часу; декларантом не надано на вимогу митного органу договір про транспортно-експедиційні послуги з чого не можливо об`єктивно оцінювати числове значення заявлення декларантом транспортних витрат.
Разом з тим, умови поставки вказані в контракті, а тому відповідач неправомірно зробив висновок про відсутність умов поставки.
Відповідно до договору, експедитором з метою перевезення вантажу було залучено перевізника ПП «Грапском Альянс», в зв`язку з чим товарно-транспортна накладна (CMR) була видана від перевізника.
Крім того, відповідно до листа постачальника товару від 07.11.2019 в інвойсі №HY19070094 помилково вказана дата 10.07.2019, правильна дата – 19.07.2019.
Також, відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу тому, що за даними ЄАІС ДФС вартість на подібні товари є значно вищою.
Зауваження митного органу з приводу наявності у нього сумнівів у правильності визначення позивачем митної вартості та з приводу не підтвердження позивачем митної вартості, з врахуванням встановлених обставин, є необґрунтованими та надуманими.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Поліська митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу. Вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення не базується на нормах матеріального права, винесене з порушенням норм процесуального права в частинні повноти та необ`єктивності оцінки доказів, доводів та наданих пояснень по суті справи.
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що розгляд справи проведено без виклику сторін чим позбавлено відповідача можливості надати пояснення та доводи з приводу прийняття оскаржуваних рішень.
Зазначено, що у документах, наданих декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товару у відповідності до частини 2, 3 статті 53 Митного кодексу України, не містяться всі данні відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості, та виявлені окремі розбіжності, що призвело до сумнівів у правильності визначення митної вартості товару. Відтак, відповідно до вимог Митного кодексу України, посадовою особою відповідача було направлено позивачу електронну вимогу, щодо надання додаткових документів з метою підтвердження заявлених відомостей у митній декларації, на яку декларантом надано прайс-лист та вказано про відмову в наданні інших додаткових документів. Вважає оспорювані рішення про коригування митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення такими, що прийняті митним органом в межах повноважень та на підставі чинного законодавства України.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Крім цього, Поліською митницею Держмитслужби заявлено клопотання про заміну відповідача по справі, яке з урахуванням положень статті 52 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити та замінити Рівненську митницю ДФС на його правонаступника – Поліську митницю Держмитслужби.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача наводить обґрунтування подібні мотивам наведеним у позовній заяві. Також зазначає, що оскільки відповідач своїм правом на подання клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін не скористався, такого клопотання до суду не подав, відтак безпідставним є покликання відповідача на те, що проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін позбавило його можливості надати пояснення та доводи з приводу прийняття оскаржуваних рішень.
Просить залишити без задоволення апеляційну скарги Рівненської митниці ДФС, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року - без змін, стягнути з відповідача судові витрати по справі, які становлять витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 гривень, що підтверджується копіями: договору про надання правової допомоги, рахунку, акту виконаних робіт по наданню послуг, платіжним дорученням.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Приватне підприємство «Фірма «МІС» є зареєстрованою юридичною особою, що провадить діяльність у сфері виробництва дорожніх виробів, сумок, лимарно-сідельних виробів зі шкіри та інших матеріалів.
19.07.2019 між Фірмою «ZHEJIANG FORDEAR TECHNOLOGY CO., LTD.» провінція Жеджянг, Китайська Народна Республіка (Продавець) та Приватним підприємством «Фірма «МІС» (Покупець), Україна укладено Контракт № 1К (надалі - Контракт № 1К), відповідно до якого Продавець продає, а Покупець купує товари, наведені в додатку до цього Контракту, що є його невід`ємною частиною, на суму 24 966,96 доларів США на умовах, викладених в цьому Контракті. Згідно із пунктом 2 Контракту № 1К Покупець купує товари у кількості та по цінах, які наведені в додатку. Відповідно до пункту 3 Контракту №1К продавець поставляє товари на умовах (Інкотермс-2010) CFR, Гдиня (Польща), Гданськ (Польща). Страхування товарів не здійснюється ( а. с. 27-32).
На виконання умов контракту та відповідно до комерційного інвойсу та специфікації від 19.07.2019 позивачем здійснено купівлю партії товару (а. с. 32-35). 
03.10.2019 декларантом позивача оформлено та подано Рівненській митниці ДФС митну декларацію №UA204010/2019/034359 для митного оформлення в режимі, за методом визначення митної вартості – 1 (за ціною договору).
Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що для митного оформлення відповідачу були подані, зокрема, такі документи: зовнішньоекономічний контракт №1К від 19.07.2019; додаток (Специфікація) від 19.07.2019 №1 до зовнішньоекономічного контракту №1К від 19.07.2019; рахунок-фактура від 10.07.2019 № HY19070094; пакувальний лист від 10.07.2019 б/н; пакувальний лист від 01.10.2019 № PLTST322000190022; сертифікат про походження від 05.08.2019 № 19С4403А1423/00013; міжнародна транспортна накладна (CMR) від 01.10.2019 А №479421; банківський платіжний документ від 26.07.2019 №1JBKLJ0; сертифікат якості від 19.07.2019 № 2; Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від 01.10.2019 №СС-0000458; документ що підтверджує вартість перевезення товару від 01.10.2019 №34; копію митної декларації країни відправлення від 01.10.2019 №19PL322080TU2UC6V1.
За результатами аналізу документів, поданих декларантом для митного оформлення, відповідачем зроблено висновок, що такі документи не містять достатніх даних для підтвердження обраного декларантом методу визначення митної вартості. Враховуючи цю обставину, митний орган зобов`язав позивача надати додаткові документи: виписки з бухгалтерської документації продавця стосовно формування вартості товару на заявлених комерційних умовах поставки; договір (угоду, контракт) на транспортно-експедиційне обслуговування; висновки про якісні та вартісні характеристики, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або  інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; прайс-листи від виробника.
У відповідь на вказаний запит митниці позивачем надано прайс-листи на товар та банківські платіжні документи, що підтверджують оплату за товар. Також повідомлено, що додаткові документи надаватися не будуть. 
03.10.2019 Рівненською митницею ДФС прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA204010/2019/000135/2 по митній декларації №UA204010/2019/034359, за яким митну вартість товару збільшено з 13294,12 доларів США до 31743,29 доларів США.
В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що в специфікації до контракту від 19.07.2019 №1 не вказано на яких умовах поставки вказано ціни на товари; в рахунку наданому до митного оформлення від 10.07.2019 № HY19070094 не вказано на яких умовах поставки вказано ціни на товари; виставлені ціни за окремі найменування товару є нижчими за ціни подібного товару, митне оформлення якого здійснювалося у попередній період часу; декларантом не надано на вимогу митного органу надати договір про транспортно-експедиційні послуги з чого не можливо об`єктивно оцінювати числове значення заявлення декларантом транспортних витрат.
Також зазначено, що митний орган володіє інформацію щодо митного оформлення товарів схожих за фізичними характеристиками та призначенням за попередньо і оформленою МД №UA100110/2019/183574 від 13.09.2019, МД №UA305200/2019/047779 від 01.10.2019. 
Саме ця інформація і зазначена, як інформація, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості імпортованого транспортного засобу.
З огляду на це відповідачем було скориговано митну вартість на підставі наявних у нього відомостей із застосуванням другорядного (резервного) методу. Митну вартість імпортованого товару №1 та №2 визначено на основі раніше визнаної органом доходів і зборів митної вартості ідентичного/подібного товару: товар №1 штучна шкіра з розрахунку: 3,77 доларів США/кг (рівень митної вартості, МД №UA100110/2019/183574 від 13.09.2019). Числове значення митної вартості товару №1 становить 789130,8942 грн., або 31743,2915 доларів США; товар №2 штучна шкіра з розрахунку: 3,77 доларів США/кг (рівень митної вартості, МД №UA305200/2019/047779 від 01.10.2019). Числове значення митної вартості товару №2 становить 401222,5752 грн., або 16139,4329 доларів США.
При цьому, у зазначеному рішенні митним органом вказано про неможливість застосування другорядних методів визначення митної вартості (статті 58-63 Митного кодексу України) у зв`язку з відсутністю інформації щодо угод на ідентичні та подібні (аналогічні) товари (статті 59, 60 Митного кодексу України) та даних, на підставі яких можливе визначення митної вартості згідно методів на основі віднімання вартості та на основі додавання вартості (статті 62, 63 Митного кодексу України).
Відтак, Рівненською митницею ДФС винесено Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204010/2019/00560, якою відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією №UA204010/2018/034359 від 13.10.2019. Причиною відмови зазначено наступне: «Митна вартість товару не може бути визнана за вартістю, визначеною декларантом щодо товарів, які імпортуються, у зв`язку з неподанням декларантом додаткових документів, витребуваних органом доходів і зборів, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частині третій статті 53 Митного кодексу України. Прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів № UA204010/2019/000135/2 від 03.10.2019».
Вважаючи протиправними картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204010/2019/00560 та рішення про коригування митної вартості товарів від 03.10.2019 №UA204010/2019/000135/2, позивач звернувся з позовом до суду про їх скасування.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до частини 1 та 2 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Згідно з частиною 1 статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Частиною 2 статті 53 МК України, визначено перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, а саме: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст.53 МК України).
Відповідно до ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (ч.2).
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу (ч. 3).
Митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (ч. 4).
Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості (ч.6).
Відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Згідно з ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, відповідно до ч. 2 цієї статті є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Відповідно до ч. ч. 3-6 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Частиною 1 статті 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а)встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б)повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Згідно з ч. 2 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Відповідно до 4-5 ст.58 МК України, митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Згідно з ч. 3 ст. 58 МК України, у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу. У разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 цього Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.
Так, підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості слугувало те, що в наданих до митного оформлення документах в специфікації до контракту від 19.07.2019 №1 та в рахунку від 10.07.2019 №HY19070094 не вказано на яких умовах поставки вказано ціни на товари, однак відповідно до пункту 3.1 контракту № 1К Продавець поставляє товари на умовах (Інкотермс - 2010) CFR, Гдиня (Польща), Гданськ (Польща). Страхування не здійснюється. Товари ввозяться на територію України протягом 180 календарних днів з моменту оплати.
З вказаного слідує, що умови поставки вказані в контракті, а тому відповідач неправомірно зробив висновок про відсутність умов поставки.
Щодо покликань на те, що декларантом не було надано на вимогу митного органу договору про транспортно-експедиційні послуги з чого неможливо об`єктивно оцінювати числове значення заявлених декларантом транспортних витрат слід зазначити, що декларантом надано митному органу Договір № 30 на експедиційно-транспортне обслуговування від 27.09.2019, укладений між ПП «Аргат-Юл» (Експедитор) та ПП «Фірма «МІС» (Замовник). Відповідно до п. 2.8 даного договору Експедитор зобов`язаний забезпечити експедирування вантажу. Пунктом 5.2 вказаного договору передбачено, що для виконання умов дійсного договору Експедитор має право запрошувати на субпідрядній основі третю Сторону, що не тягне за собою змін умов дійсного договору. 
Отже, Експедитором з метою перевезення вантажу було залучено перевізника                                 ПП «Грапском Альянс», в зв`язку з чим товарно-транспортна накладна (CMR) була видана від перевізника.
Відносно тверджень контролюючого органу, що інвойс наданий митниці як підстава для переміщення товарів датований 10.07.2019 року до укладення контракту 19.07.2019 року, колегія суддів зазначає, що відповідно до наявного у матеріалах справи листа постачальника товару від 07.11.2019 в інвойсі №HY19070094 помилково вказана дата 10.07.2019, правильна дата – 19.07.2019 (а. с. 101-102).
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що у графі 20 МД вказано умови поставки CFR Гдиня, а згідно наданих документів товар поставлявся у порт Гданськ, оскільки в даному випадку виникла помилка митного брокера, про що було невідкладно, після її виявлення позивачем повідомлено митного брокера та помилка митного органу, на яку він не звернув уваги при митному оформленні товару.
Окрім того, варто зазначити, що при прийнятті оскаржуваного рішення про коригування митної вартості та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення вказана обставина не досліджувалася та в основу рішення та картки відмови покладена не була.
Таким чином, встановленні обставини беззаперечно підтверджують необґрунтованість зауважень відповідача з приводу наявності у нього сумнівів у правильності визначення позивачем митної вартості та з приводу не підтвердження позивачем митної вартості.
Поряд з цим, слід зазначити, що в разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування орган доходів і зборів поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598).
Відтак, окрім обов`язкових відомостей визначених частиною другою статті 55 Митного кодексу України, у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, рішення про коригування заявленої митної вартості має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, додавання вартості, резервний метод.
Однак, відповідачем під час розгляду даної справи, окрім зазначення у рішенні про корегування митної вартості про володіння інформацією про вартість подібних товарів, оформлених у попередній період часу, не надано жодного належного і допустимого доказу тому, що за даними ЄАІС ДФС вартість на подібні товари є значно вищою.
Також, при розгляді даної справи апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.02.2018 у справі № 809/1884/16, згідно якої посилання на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 Митного кодексу України не містить вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару та у постанові від 30.10.2018 в справі №826/25605/15, ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митої вартості.
Отже, визначення відповідачем митної вартості товару, який ввозиться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту за резервним методом, на підставі неподання позивачем запитуваних митним органом документів, є необґрунтованим та безпідставним.
Враховуючи встановленні обставини справи колегія суддів прийшла до неспростовного переконання, що використані декларантом відомості підтверджені документально та визначені кількісно, а їх достовірність не спростована митним органом, відтак прийняте спірне рішення про коригування митної вартості товарів від 03.10.2019 №UA204010/2019/000135/2 та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204010/2019/00560 є необґрунтованими та безпідставними, не ґрунтується на достовірних, вичерпних доказах і нормах чинного законодавства, тому їх слід визнати протиправними та скасувати.
За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.
Що стосується заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до                                        ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача до суду було надано: договір про надання правової допомоги №85 від 07.10.2019 року, акт виконаних робіт по наданню послуг від 19.05.2020 року, рахунок-фактура №13 від 18.05.2020 року, платіжне доручення №142 від 19.05.2020 року.
Відповідно до акту виконаних робіт по наданню послуг від 19.05.2020 року, адвокатським об`єднанням клієнту (позивачу) було надані такі юридичні послуги:
- опрацювання матеріалів апеляційної скарги Рівненської митниці ДФС на рішення Рівненького оружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі №460/2711/19;
- підготовка відзиву на апеляційну скаргу Рівненської митниці на рішення Рівненького оружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі №460/2711/19;
Згідно рахунку-фактури №13 від 18.05.2020 року сума оплати за надання правової допомоги згідно договору №85 від 07.10.2019 становить 5000,00 грн.
Відповідно до платіжного доручення №142 від 19.05.2020, позивачем сплачено грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. за надання правової допомоги згідно договору №85 від 07.10.2019 (рахунок-фактури №13 від 18.05.2020 року).
Перевіривши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
З долученого представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу акту виконаних робіт по наданню послуг від 19.05.2020 року видно, що вартість наданих юридичних послуг по справі № 460/2711/19 становить 5000,00 грн.
Між тим, зі змісту вказаного відзиву вбачається, що останній фактично тотожний змісту сформованого позивачем адміністративного позову та відповіді на відзив.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
З огляду на викладені обставини, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 5000.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг). В свою чергу, враховуючи той факт, що адвокатом було проведено певну роботу з підготовки відзиву на апеляційну скаргу, який враховано судом при вирішенні справи, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу щодо підготовки відзиву, який підлягає відшкодуванню позивачу у співмірності до наданих послуг становить 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                              постановив:

Апеляційну скаргу Поліської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі №460/2711/19 – без змін.
Стягнути з Поліської митниці Держмитслужби (адреса: вул. Соборна, 104, м. Рівне, 33028, код ЄДРПОУ 43350097) на користь Приватного підприємства «Фірма`МІС»                                        (адреса: провул. Робітничий, 5, м. Рівне, 33009, ЄДРПОУ 21099793) судові витрати в сумі 1 000 (одна тисяча) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич