ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 червня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 715/404/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого Половінкіна Н. Ю. 
               суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.
               секретаря Конецької Д.Г.

учасники справи

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»
відповідач ОСОБА_1 

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року, головуючий у першій інстанції Маковійчук Ю.В.

встановив:
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у лютому 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування майном та зняття з реєстраційного обліку.
Вказувало на набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1  з підстав набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Колишнім власником ОСОБА_1 втрачено право користування квартирою АДРЕСА_1 , проте продовжується користування жилим приміщення.
       Посилаючись на чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні майном, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» просило визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.

Справа №715/404/20                                 Головуючий у 1 інстанції Маковійчук Ю.В.
Провадження №22-ц/822/497/20                  Доповідач Половінкіна Н.Ю.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року у позові відмовлено.
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування майном скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1  про визнання такою, що втратила право користування майном задовольнити.
Вважає, що судом неправильно застосовано положення ст.72 ЖК України, мають місце цивільно-правові відносини, оскільки Акціонерним товариством «Альфа-Банк» підставою позову зазначено втрату ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку із припиненням права власності на майно.
Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 використовує квартиру АДРЕСА_1 для зберігання речей, чим чинить перешкоди Акціонерному товариству «Альфа-Банк» у користуванні та розпорядженні майном.
Відзиву на апеляційну скаргу Акціонерному товариству «Альфа-Банк» не надходило.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерному товариству «Альфа-Банк» підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Акціонерним товариством «Альфа-Банк» рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку не оскаржується.
Відмовляючи у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування майном, суд першої інстанції керувався положеннями ст.41 Конституції України, ч.1 ст.37, 40 Закону України «Про іпотеку», ч.1 ст.383, ч.1 ст.391 ЦК України, ч.1 ст.72 ЖК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у спосіб визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. 
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову 
При цьому згідно з  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз. 1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Обставинами, якими Акціонерне товариство «Альфа-Банк» обгрунтовувало позовні вимоги, зазначало втрату колишнім власником ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку із припиненням права власності на майно та продовження ОСОБА_1 здійснення користування жилим приміщення, чинення Акціонерному товариству «Альфа-Банк» перешкод у користуванні та розпорядженні майном.
При цьому правовою підставою звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, Акціонерне товариств «Альфа-Банк» визначало положення ч.1 ст. 391 ЦК України. 
У такому разі, відмовляючи у захисті права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у спосіб визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст.72 ЖК України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги Акціонерним товариством «Альфа-Банк» не заявлялися.
Водночас судом першої інстанції не надано оцінку підставам звернення Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Встановлено набуття Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на квартиру  АДРЕСА_1  з підстав набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
На підставі рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козлової Н.В. від 12 квітня 2019 року №31229852 здійснено реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_1
Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Судом першої інстанції встановлено здійснення бувшим власником ОСОБА_1 користування квартирою АДРЕСА_1 .
З приєднаного до матеріалів справи повідомлення відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Чернівецькій області від 18 лютого 2020 року №1266/07-4 ОСОБА_1 зареєстрована у будинку АДРЕСА_2 (а.с.29).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України). 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.
У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.         
Законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Отже, право ОСОБА_1 користування квартирою АДРЕСА_1 є похідним від права власності, з припиненням права власності на майно, бувший власник ОСОБА_1 втрачає право користування майном.
Ураховуючи наведене зміна власника квартири АДРЕСА_1 є юридичним фактом, що тягне втрату бувшим власником ОСОБА_1 права користування зазначеним жилим приміщенням. 
       З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не підлягає захисту право Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила справо користування квартирою АДРЕСА_1 , на порушення норм матеріального права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_2 .
З огляду на наведене за ОСОБА_1 зберігається право користування будинком АДРЕСА_2 .
Натомість, достатні підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки право останньої на користування квартирою АДРЕСА_1 втрачено у зв`язку припиненням права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не покладе на останню надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки ОСОБА_1 має право користування іншим житлом,  тому право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення  ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 
Відповідно до пп.2 п. 1 ч.2 ст.4 ЗУ "Про судовий збір" за подання до суду юридичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
На підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Згідно меморіального ордеру Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №836366 від 23 січня 2020 року Акціонерним товариством «Альфа-Банк» за подання позовної заяви сплачено 4204 грн. судового збору. 
За подання апеляційної скарги Акціонерним товариством «Альфа-Банк» сплачено 6306 грн. згідно меморіального ордеру Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №1198693 від 07 квітня 2020 року.
З огляду на те, що позовні вимоги Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такою, що втратила право користування майном задавлено частково,  з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати в розмірі 5255 грн.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном скасувати.
Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном задовольнити.
Визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
В решті залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати в сумі 5255 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 22 червня 2020 року.

Головуючий                                                Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                А.І. Владичан

М.І. Кулянда