ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3041/19                                                                              Суддя першої інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 квітня 2020 року                                                                                      м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                        - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Сорочка Є.О. та Файдюка В.В.,  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
-           про визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради (далі - УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради) щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення протиправними;
-           зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради повторно розглянути заяву від 02 вересня 2019 року з урахуванням висновку щодо участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни у відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціального захисту». 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та порушив норми матеріального і процесуального права. Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради вказує на те, що факт участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони не підтверджений належними доказами. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначила, що була відряджена до зони відчуження у складі лікарської бригади медичної служби Цивільної оборони Київської області, що підтверджується довідкою Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 03 липня 2019 року № 01-07/3326. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - без змін, виходячи із наступного.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що період з 14 липня 1977 року по 09 квітня 1996  року ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря-терапевта дільничного 3-го поліклінічного відділення Чернігівської міської лікарні. 
Згідно з довідкою Комунального багатопрофільного лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська міська лікарня № 1» від 17 квітня 2006 року № 46 позивач на підставі наказу по Чернігівській міській лікарні від 05 травня 1986 року № 95-ка з 02 травня 1986 року по 06 травня 1986 року була відряджена в м. Чорнобиль для надання медичної допомоги у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС.
Розпорядженням Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 11 травня 1986 року № 2/78-дск до м. Чорнобиль було відряджено п`ять лікарських бригад строком на п`ять діб з 02 травня 1986 року, з яких - три бригади від Чернігівської міської лікарні.
Наказом Чернігівської міської лікарні від 05 травня 1986 року № 95-ка до м. Чорнобиль відряджено три бригади. До медичної бригади № 1 входили: ОСОБА_1 - дільничний терапевт, ОСОБА_2 палатна медсестра, ОСОБА_3 - водій.
Згідно з довідкою КЗ «Чернігівська міська лікарня № 1» від 17 квітня 2006 року № 46 та довідкою Чорнобильської центральної районної лікарні від 06 травня 1986 року № 11 у період з 02 по 06 травня 1986 року ОСОБА_1 була відряджена до м. Чорнобиль    для надання медичної допомоги населенню, постраждалому від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації видало позивачу довідки від 28 травня 2013  року № 02-15/113 та від 03 липня 2019 року № 01-07/3326 про те, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі медичних формувань цивільної оборони Міністерства охорони здоров`я УРСР у 1986 році у зоні відчуження відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я УРСР від 03 травня 1986 року № 21-с за вимогою Положення про Цивільну оборону СРСР (затверджено Постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР № 1111 від 18 березня 1976 року) на посаді лікаря-терапевта з 02 по 06 травня 1986 року для надання медичної допомоги і евакуації населення із населених пунктів 10-км та 30-км зони Чорнобильської АЕС згідно з наказом від 05 травня 1986 року Чернігівської міської лікарні № 1 на підставі розпорядження обласного відділу охорони здоров`я від 11 травня 1986 року № 2/78-дсп в складі п`яти лікарських бригад.
Зазначені довідки були видані на підставі розпорядження начальника Цивільної оборони УРСР - голови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1986 року і розпорядження начальника цивільної оборони Київської області - голови обласної ради від 30 квітня 1986 року. 
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 302036 від 03 червня 1998 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2006 року та вкладки до нього позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 вересня 2008 року у справі № 2-3656/08 було встановлено факт роботи ОСОБА_1 у другій зоні небезпеки загальної зони відчуження міста Чорнобиля з 02 по 06 травня 1986 року. 
Позивач 02 вересня 2019 року звернулася до УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради із заявою, у якій просила встановити їй статус інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення.
Листом від 05 вересня 2019 року № 08-09/13396 УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради повідомило позивача про те, що факт її залучення до складу формувань Цивільної оборони не підтверджений, а тому встановити їй статус особи з інвалідністю внаслідок війни неможливо.
Не погоджуючись із вказаним рішенням УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради, ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань цивільної оборони, внаслідок чого отримала інвалідність та право на встановлення статусу інваліда війни на підставі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Як раніше зазначалося, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 302036 від 03 червня 1998 року ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності саме внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Разом з тим, п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказує на те, що обов`язковою умовою надання особі статусу інваліда війни є її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не визначає переліку доказів, на підставі яких може бути встановлений факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.
Відтак, вимога УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради щодо надання саме довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є необґрунтованою. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що факт залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони може бути підтверджено будь-якими фактичними даними, що містять інформацію про обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Міністерство закордонних справ України листом від 06 серпня 2018 року № 71.ВАВ-14-571/1-1212-18, на запит Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року № 01-12/2397/2018, надіслало завірену копію Положення про цивільну оборону СРСР, отриману з Державного архіву Російської Федерації, а також повідомило про неможливість надання копії Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами у зв`язку з тим, що воно має незнятий гриф обмеження доступу.  
Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78 (далі - Положення) підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об`єктах народного господарства здійснює керівник такого об`єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони  
Нормами п. 12 Положення передбачено, що служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об`єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР. 
Силами цивільної оборони СРСР, згідно з п. 13 Положення, були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників. 
Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об`єктів народного господарства, на базі яких вони створені.
Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов`язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років. 
Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов`язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони. 
Таким чином, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР. 
Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об`єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов`язковому порядку. 
За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.
На підтвердження факту участі у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 надала суду копії довідок Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 28 травня 2013  року № 02-15/113 та від 03 липня 2019 року № 01-07/3326 про те, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі медичних формувань Цивільної оборони Міністерства охорони здоров`я УРСР у 1986 році.
У якості підстави для видачі таких довідок були зазначені розпорядження начальника Цивільної оборони УРСР - голови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1986 року і розпорядження начальника цивільної оборони Київської області - голови обласної ради від 30 квітня 1986 року. 
Також позивач надала копію листа Міністерства охорони здоров`я від 11 лютого 2008 року № 7.07-24/837, згідно з яким на основі архівних документів, зокрема наказу МОЗ УРСР від 03 травня 1986 року № 21с, було установлено, що в розпорядження медичної служби Цивільної оборони Київської області направлено 230 лікарських бригад з усіх областей України. Чернігівському облздороввідділу доручалося направити п`ять лікарських бригад в складі трьох чоловік кожна. Поіменний склад визначався на місцях. 
ОСОБА_4 надала також копії наказу Чернігівської міської лікарні від 05 травня 1986 року № 95-ка та листа Чернігівської міської лікарні № 1 Чернігівської міської ради, які підтверджують включення її до складу медичної бригади № 1.
Дослідивши зазначені письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вони у своїй сукупності підтверджують участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі невоєнізованого формування (медичної служби) Цивільної оборони. 
У відповідності до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, саме на відповідача покладається обов`язок довести, що зазначена у довідках Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 28 травня 2013  року № 02-15/113 та від 03 липня 2019 року № 01-07/3326 інформація про участь   ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі медичних формувань Цивільної оборони Міністерства охорони здоров`я УРСР не відповідає дійсності.
УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте не надає доказів та не наводить обставин, які б давали підстави для обґрунтованого сумніву в тому, що позивач була направлена для надання медичної допомоги до м. Чорнобиль з 02 по 06 травня 1986 року у складі медичного формування Цивільної оборони. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що звертався до Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської обласної державної адміністрації щодо підтвердження залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони. Разом з тим, листом від 05 січня 2016 року № 04-02-03/28 не підтверджено зазначеної обставини. 
Дослідивши копію листа Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської обласної державної адміністрації від 05 січня 2016 року № 04-02-03/28, колегія суддів встановила, що у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС приймало участь лише одне формування Цивільної оборони Чернігівської області - зведений загін Цивільної оборони, що був сформований на базі об`єднання «Хімволокно». 
Разом з тим, з наданих позивачем документів вбачається що медична бригада, до якої вона входила, була передана у розпорядження медичної служби Цивільної оборони Київської області, а не формування Цивільної оборони Чернігівської області.
Отже, інформація, що викладена у листі Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської обласної державної адміністрації від 05 січня 2016 року № 04-02-03/28 не суперечить та не спростовує відомостей, що зазначені в довідках Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 28 травня 2013  року № 02-15/113 та від 03 липня 2019 року № 01-07/3326, а також листі Міністерства охорони здоров`я від 11 лютого 2008 року № 7.07-24/837.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 13 грудня 2019 року та не можуть бути підставами для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу УПСЗН Деснянської районної у місті Чернігові ради залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Є.О. Сорочко   

                                                                                                    В.В. Файдюк