ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року	Львів	Справа № 819/1886/17 пров. № А/857/3149/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                                           Гуляка В.В.
суддів:                                                                                              Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
за участі секретаря судового засідання:     Максим Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області, 
на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року (суддя – Баб`юк П.М., час ухвалення – 12:11 год., місце ухвалення – м.Тернопіль, дата складання повного тексту – не вказана), 
в адміністративній справі №819/1886/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області, 
про скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №59969-13 від 30.06.2017 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 18750 грн.. 
Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення на адміністративний позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.06.2017 року №59969-13 ГУ ДФС у Тернопільській області. 
З цією постановою суду першої інстанції від 22.11.2017 року не погодився відповідач Головне управління ДФС у Тернопільській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду винесена з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, без належної оцінки доказам наданим податковим органом, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що з урахуванням змісту ст.267 ПК України в редакції чинній на час винесення спірного податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 р., позивач є платником транспортного податку, а наявний у нього на праві власності автомобіль Audi Q7, рік випуску (включно) – до 2 років, об`ємом двигуна – 3,0, тип пального – дизель, є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році, оскільки його вартість є більшою за 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року. Вважає апелянт, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги розрахунок середньоринкової вартості автомобіля Audi Q7, що належить позивачу, а повинен був керуватися виключно ст.267 ПК України, в якій мова йде суто щодо Переліку, розміщеному на веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, який вже містить перелік легкових автомобілів вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, і в якій немає жодного посилання на проведення контролюючими органами чи платниками самостійних розрахунків. Таким чином, податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №59969-13 від 30.06.2017 року винесене відповідачем правомірно. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржену постанову суду від 22.11.2017 року скасувати та винести нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області – задоволено. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року у справі №819/1886/17 – скасовано та винесено нову, якою в задоволенні позову відмовлено. 
Однак, постановою Верховного Суду від 02.03.2020 року скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Таким чином, предметом апеляційного розгляду в даній адміністративній справі №819/1886/17 являється апеляційна скарга ГУ ДФС у Тернопільській області від 07.12.2017 року (правонаступником якого є ГУ ДПС у Тернопільській області) на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.11.2017 року. 

У засідання суду апеляційної інстанції на 17.06.2020 року учасники справи (їх представники) не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
17.06.2020 року судом апеляційної інстанції отримано заяву позивача ОСОБА_1 про розгляд справи без участі представника. 
Також 17.06.2020 року судом апеляційної інстанції отримано клопотання Головного управління ДПС у Тернопільській області (правонаступник Головного управління ДФС у Тернопільській області) про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що на усій території України запроваджено карантин через поширення коронавірусу «covid-19», а тому просив відкласти розгляд справи на строк поза межами дії карантину. 
Протокольною ухвалою колегії суддів від 17.06.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Тобто, публічно-правовий спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом. 
Ефективність такого захисту визначається в кожному випадку індивідуально, з врахуванням характеру спірних правовідносин, предмету спору та конкретних обставин справи. 
При цьому, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. 
Розумний строк розгляду справи – це найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах (ст.4 КАС України). 
У даній адміністративний справі за позовом ОСОБА_1 колегія суддів враховує особливість предмету спору та необхідність забезпечення судом правової визначеності у розглядуваних правовідносинах, шляхом ефективного, в тому числі своєчасного, вирішення судового спору. 
Одночасно, колегія суддів зазначає, що розглядуваний адміністративний позов ОСОБА_1 знаходиться на розгляді в адміністративних судах ще із листопада 2017 року. Апеляційний розгляд справи вже відкладався із 13.05.2020 року на 17.06.2020 року. 
Згідно ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування містяться у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, а також у апеляційній скарзі, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог та прийняття законного та обгрунтованого судового рішення. 
Відповідно до ст.313 КАС України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи. 
Одночасно, колегія суддів зазначає, що поверхневі та загальні покликання на існування карантину (через поширення коронавірусу «covid-19») не можуть вважатися безумовною і достатньою підставою для відкладення апеляційного розгляду справи. Також, рекомендація Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами. 
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У протилежному випадку безальтернативні відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи. 
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. 
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. 
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами. 
Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів. 
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін та їх представників. 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Audi, модель Q7, рік випуску - НОМЕР_1 , двигун внутрішнього згоряння об`ємом - 3000 куб. см., тип пального - дизель, номерний знак НОМЕР_2 , державну реєстрацію якого здійснено 13.04.2017р. (а.с. 7, 21, 57-60). 
30.06.2017 року ГУ ДФС у Тернопільській області винесло податкове повідомлення-рішення форми  «Ф»  №59969-13, яким позивачу згідно п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 ПК України визначено суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2017 рік в розмірі 18750 грн. (а.с. 8). 
Також встановлено, що 30.08.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДФС в Тернопільській області із заявою про перерахунок транспортного податку за 2017 рік і скасування податкового повідомлення-рішення №59969-13, за результатами розгляду якої відповідач повідомив, що вимоги викладені у заяві не підлягають задоволенню (а.с. 9-10, 11). 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми  «Ф»  №59969-13 від 30.06.2017р., виходячи з наступного. 
Згідно вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
З 01 січня 2017 року набрали чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року №1797-VIII (далі - Закон №1797-VIII) та Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20 грудня 2016 року №1791-VIII (далі - Закон №1791-VIII), якими, зокрема, внесені зміни до статті 267 ПК України, яка визначає основні елементи транспортного податку, порядок його обчислення та строки сплати. 
Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування. 
Згідно абз.1 пп.267.2.1 п.267.2 статті 267 ПК України, об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. 
Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального (абз.2 пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України). 
Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна, тип пального (абзац 3 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України). 
Крім цього, відповідно до п.10.2 статті 10 ПК України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю). 
Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. 
Водночас пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1791-VIII установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання Закону України №1791-VIII, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 цього Кодексу. 
З матеріалів справи видно та вірно враховано судом першої інстанції, що спірним у цій справі є правомірність визначення контролюючим органом належного ОСОБА_1 транспортного засобу об`єктом оподаткування транспортним податком з фізичних осіб за 2017 рік. 
Як уже зазначалось вище, об`єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році був легковий автомобіль не старше п`яти років, середньоринкова вартість якого становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. 
Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата була установлена в розмірі 3200 грн.. 
Тобто, платником транспортного податку за базовий податковий період – 2017 рік є власник легкового автомобіля, середньоринкова вартість якого становить понад 1200000 грн. (3200 грн. х 375) та з року випуску якого минуло не більше п`яти років (включно). 
Також судом першої інстанції вірно враховано, що Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 червня 2017 року №428), (далі - Методика), встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об`єктів оподаткування транспортним податком. 
Так, відповідно до п.2 Методики, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за такою формулою: С ср = Ц н х (Г / 100), де Ц н - ціна нового транспортного засобу в Україні з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів з урахуванням строку експлуатації транспортних засобів у роках згідно з додатком 1 до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року №403. 
Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) (п.3 Методики). 
Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством «Держзовнішінформ» до Мінекономрозвитку (пункт 4 Методики). 
Відповідно до п.13 Методики, Мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого податкового (звітного) року розміщує на своєму офіційному веб-сайті перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо зазначених автомобілів: марка, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна, тип пального. 
У разі відсутності на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про марку, модель легкового автомобіля, що має ознаки об`єкта оподаткування транспортним податком, Мінекономрозвитку за зверненням ДФС та/або власника зазначеного легкового автомобіля визначає його середньоринкову вартість, доповнює перелік, зазначений в абзаці першому цього пункту, такою інформацією та розміщує її на своєму офіційному веб-сайті. 
Згідно п.14 Методики, Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна та тип пального. 
Враховуючи вищенаведені правові положення судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить про врахування при розрахунку цієї вартості певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу. 
Крім цього, перелік легкових автомобілів, які є об`єктом оподаткування у 2017 році (з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року), із зазначенням марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального, розміщується на офіційному веб-сайті центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі. 
Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції про те, що обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі розміщеної на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, які є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році. 
У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до висновку експертного дослідження №20/6141/10189 від 30.08.2017 року, наданого Тернопільським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, дата виготовлення транспортного засобу Audi Q7 номерний знак НОМЕР_2 – 18 грудня 2014 року (а.с. 12). 
Відповідно до Переліку легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2017 році, розміщеному на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі містяться моделі Q7 марки Audi, тип пального -дизель, бензин, об`єм циліндрів двигуна - 3,0, рік випуску - до двох років включно (а.с. 15, 22). 
Також судом першої інстанції вірно враховано та взято до уваги, що відповідно до проведених позивачем ОСОБА_1 на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України розрахунків вартості автомобіля марки Audi, модель Q7, двигун внутрішнього згоряння - 3000 куб. см., тип пального – дизель, рік випуску 2014 – середньоринкова вартість становить 903901,50 грн.. Якщо у формі розрахунку вартості вказати 2015 рік випуску вказаного автомобіля, то його вартість станом на 2017 рік буде становити 1004335 грн. (а.с. 13, 14). 
Таким чином, оскільки середньоринкова вартість легкового автомобіля Audi Q7 належного позивачу ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин становила менше 1200000 грн., тому такий автомобіль не міг бути об`єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році. 

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене позивачем податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №59969-13 від 30.06.2017 року є протиправним, а тому наявні підстави для його скасування. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржена постанова суду від 22.11.2017 року винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

        постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області – залишити без задоволення. 
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року в адміністративній справі №819/1886/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкового повідомлення-рішення – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повний текст постанови складено 23.06.2020 року