Номер провадження: 22-ц/813/2662/20 
Номер справи місцевого суду: 521/19151/14
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.
суддів Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухваленого під головуванням судді Сегеди О.М.,- 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування якого ПАТ «УкрСиббанк» зазначало, що 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 3587-08 ОФ Н, згідно умов якого АКІБ «УкрСиббанк» надав, а ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 40 000 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту до 14 грудня 2026 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, передбачених договором.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 3587 від 17 листопада 2005 року, згідно якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням, що виникають із зазначеного кредитного договору.
14 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року, згідно з яким банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у іноземній валюті у сумі 20 000 доларів США, зі сплатою процентів та комісії передбачених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 грудня 2016 року.
Банк свої зобов`язання за кредитними договорами виконав у повному обсязі, а позичальник не здійснює платежів для погашення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитними договорами.
В своєму позові ПАТ «УкрСиббанк» просив:
стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму боргу за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н (№ 10602019000) від 17 листопада 2005 року у розмірі 57 226,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 505 764,89 грн;
стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року у розмірі 36 270,54 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн, а також стягнути з відповідачів у рівних частках судовий збір.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року, станом на 22 лютого 2014 року у сумі 57 226,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 505 764,89 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту - 30 891,02 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 273 014,83 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 26 275,88 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 232 226,23 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 101,73 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 422,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року станом на 22 лютого 2014 року у сумі 36 270 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 320 559,03 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту - 16 325,52 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 144 284,95 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 16 619,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 22 лютого 2014 року становить 146 885,62 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 11 707,09 грн; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 17 681,36 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якої ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо нього, з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на підвищення процентної ставки до 29%, що є підставою для припинення договору поруки відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України. Крім того, посилається на те, що Банком не пред`явлено досудову вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань, а тому позовні вимоги є передчасними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. При цьому апелянт посилається на те, що банк звернувся зо суду   до закінчення строку дії кредитного договору, не застосував строк позовної давності, не перевірив розрахунок щодо збільшення процентної ставки та не пред`явив вимоги про дострокове повернення кредитних зобов`язань.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.04.2017 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 скасовано та в задоволені позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, в решті рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу передано у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на новий розгляд до апеляційного суду.
За результатами автоматичного розподілу визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. - головуючий суддя, судді - Ващенко Л.Г., Вадовська Л.М. (а.с.241 т. 2). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2019 року прийнята до провадження апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 242-243 т. 2).
Учасники справи про розгляд справи на 22 квітня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 16-18 т. 3).
Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення або невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 17 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №3587-08 ОФ Н, згідно з умовами якого, банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті в сумі 40000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту до 14.12.2026 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, передбачених договором (т.1, а.с.8-15, 170-177).
У кредитному договорі № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь якого з підпунктами 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., частини 2 пункту 9.2 цього договору. При цьому пунктом 7.3 передбачено, що відповідно до вимог статті 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог підпунктів 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4. частини 2 пункту 9.2 договору банк має право самостійно змінити термін повернення кредиту за цим договором у порядку, встановленим розділом 11 цього договору.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 3587 від 17 листопада 2005 року. У пункті 1.3 договору поруки № 3597 від 17 листопада 2005 року передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. 
Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до графіку погашення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 повинен був, щомісячно здійснювати погашення тіла кредиту у розмірі 159 доларів США, а також сплачувати відсотки (а.с.12-15 т. 1).
Також судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 14 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 20 000 доларів США, зі сплатою процентів та комісії передбачених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 грудня 2016 року.
Згідно з умовами п.1.2.2. кредитного договору №3587-08 ОФ Н (№10602019000) від 17 листопада 2005 року ОСОБА_1 зобов`язаний був повертати суму кредиту та сплачувати 12,5 % згідно з графіком погашення кредиту, днем сплати платежу вважається «10» число кожного календарного місяця. Кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту та відсотків є 14 грудня 2026 року (а.с.170-177 т.1).
Для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11095835000 між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 14 грудня 2006 року, на підставі якого позичальник передав в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,092 га, в тому числі сільськогосподарських угідь, з них ріллі - 0,092 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому п.7.3. зазначеного договору передбачено право банка при порушенні позичальником вимог п.п.2.3,5.3,5.5.,5.6,5.8,5.10,7.4 частини 2 п.9.2 договору самостійно змінити термін повернення кредиту за цим договором, визначеному розділом 11 цього договору.
Відповідно до умов п.1.2.2. договору про надання споживчого кредиту №11095835000 від 14 грудня 2006 року ОСОБА_1 зобов`язаний був повертати суму кредиту та сплачувати відсотки згідно з графіком погашення кредиту. Кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту та відсотків є 14 грудня 2016року (а.с.23-29 т.1).
П.7.3. зазначеного договору передбачено право банка при порушенні позичальником вимог п.п.2.3,4,9,5.3,5.5.,5.6,5.8,5.10,7.4,9.2,9.14 цього договору самостійно змінити термін повернення кредиту за цим договором, визначеному розділом 11 цього договору.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у суді першої інстанції у запереченні на позовну заяву, як солідарний боржник з ОСОБА_1 , зазначив про застосування позовної давності за договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року (а.с.192 - 195 т. 1).
У пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».
Тобто при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Проте, згідно зі ст.267 ч.3 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,зробленою до винесення ним рішення.
За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до графіку погашення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 повинен був, щомісячно здійснювати погашення кредиту у розмірі 159 доларів США, а також сплачувати відсотки (а.с.12-15 т. 1).
Проте, ОСОБА_1 починаючи з грудня 2008 року почав ухилятися від належного виконання зобов`язання за кредитним договором №3587-08 ОФ Н.
Позивач звернувся до суду з позовом лише 03.11.2014 року.
У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №3587-08 ОФ Н, підлягають частковому задоволенню, та стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту в межах строку позовної давності, а саме з 03.11.2011 року у сумі 28 779 доларів США.
Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду справі № 761/26293/16-ц від 20.03.2019.
 
Банком за договором №3587-08 ОФ Н була нарахована пеня, відповідно до п. 7.11 договору, однак з розрахунку вбачається, що пеня була розрахована з 22.02.2013 року, а з позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2014 року, з тих підстав, що солідарним боржником було заявлено про застосування строку, колегія суддів приходить висновку про те, що розмір пені підлягає стягненню в межах строку позовної давності з листопада 2013 року по лютий 2014 року (в межах позовних вимог), та сума складає - 31 гривня 82 копійки (за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом) та 127 гривні 44 копійки (за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками).
В апеляційній сказі ОСОБА_1 посилався на те, що банк не повідомляв його про збільшення процентної ставки за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року та договором про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року (а. с. 129, 130 т. 2,).
Як свідчить аналіз матеріалів справи процентна ставка за договором про надання споживчого кредиту № 11095835000 від 14 грудня 2006 року та за кредитним договором № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року періодично збільшувалася, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем (а. с. 16-20, 31-35 т. 1). 
У висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15 зазначено, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ».
У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц зроблено висновок, що «у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку».
Задовольняючи позовні вимоги банку, та стягуючи заборгованість за двома кредитними договорами, суд першої інстанції погодився з розрахунками банку за підвищеними відсотків.
Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується з тих підстав, що сума простроченої заборгованості за відсотками, яка зазначена банком, не може бути стягнута з відповідача, оскільки вона є завищеною та визначена банком виходячи з 29% річних за користування кредитом замість 12,5 %, як передбачено умовами договору, а за договором № 11095835000 від 14 грудня 2006 року виходячи з 34,6 %, замість зазначеному у договорі 12,3%.
Матеріали справи містять розрахунок відсотків, з якого вбачається, що з липня 2008 року банк в односторонньому порядку поступово збільшував розмір відсоткової ставки по кредитному договору№3587-08 ОФ Н із 12.5 % річних з17,5 до 29 % , та з 12,3% до 34,6% за договором № 11095835000 від 14 грудня 2006 року ( а.с. 17-20, 31-35 т. 1).
Матеріали справи не містять договору про збільшення відсотків, що є обов`язковою умовою зазначеною у кредитних договорах, а також відсутні повідомлення про збільшення банком відсоткової ставки.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно ст. 215 ЦК України недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин).
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, оскільки умова кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки із набранням чинності ст. 1056-1 ЦК України є нікчемною, то  ОСОБА_1 мав виконувати свої зобов`язання перед банком за кредитним договором, виходячи із ставки - 12,5 % річних за одним договором та 12,3% за іншим договором, за користування кредитом.
За таких підстав, колегія суддів прийшла висновку про те, що банк не мав правових підстав на збільшення відсоткової ставки, а тому стягненню підлягають відсотки саме за відсотковою ставкою встановленою у кредитному договорі № 3587-08 ОФ Н від 17 листопада 2005 року, та яка в межах позовної давності (з 03.11.2011 року по 03.11.2014 року) з урахуванням заборгованості за тілом кредиту (28 779 доларів США), складає 12,5% річних, що відповідає (за три роки) - 10792,12 доларів США. 
Стягненню також підлягають відсотки за відсотковою ставкою встановленою у кредитному договорі № 11095835000 від 14 грудня 2006 року у розмірі 12,3%,та з урахуванням заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 325,52 доларів США, складає 12,3 % річних (з листопада 2008 року по 03.11.2014 року) що відповідає - 12048, 23 доларів США. 
Доводи апеляційної скарги, про те, що банк не правомірно нарахував пеню, колегія суддів вважає безпідставними тому, що відповідно до п. 7.1 договору № 11095835000 від 14 грудня 2006 року, передбачено, що за порушення термінів повернення кредиту та процентів позичальник сплачує пеню (а.с. 25 т. 1).
З розрахунку, наданому банком, вбачається, що розрахунок пені було здійснено з 22.02.2013 року по 22.02.2014 року.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.
Однак, ОСОБА_1 не заявив у суді першої інстанції про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення пені за договором № 11095835000 від 14 грудня 2006 року.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові ВСУ у справі № 6-1138цс15 від 25 травня 2016 року. 
Доводи апеляційної скарги про те, що банк передчасно звернувся до суду, не направивши вимогу про повернення грошових коштів, колегія суддів вважає безпідставними, в зв`язку з тим, що своїм зверненням до суду із позовом 03 листопада 2014 року позивач реалізував передбачене зазначеними договорами право на дострокове повернення кредитних коштів, процентів та пені.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, зі стягненням з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у іноземній валюті.
Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Судувід 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду 1 інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. (а.с. 7 т. 1).
ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірах 4019,40 гривень та 4384,80 гривні (а.с. 136, 240 т. 2).
З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1596 гривень, 79 копійок, що відповідає пропорційності заявлених позовних вимог та з урахуванням сплати за подання апеляційної та касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 386, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року - скасувати.
Прийняти постанову.
Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, проспект Московський, 60, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 09807750, МФО 351005, рахунок № НОМЕР_2 в УНБУ в Харківський області) заборгованість за кредитним договором №3587-08 ОФ Н (10602019000) від 17 листопада 2005 року в сумі 39571,12 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят один) долар США 12 центів, яка складається з:
- заборгованості по кредиту - 28779 доларів США; 
- заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10792,12 доларів США.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, проспект Московський, 60, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 09807750, МФО 351005, рахунок № НОМЕР_2 в УНБУ в Харківський області) пеню за кредитним договором №3587-08 ОФ Н (10602019000) від 17 листопада 2005 року в сумі 159 гривень 26 копійок, яка складається:
з пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 31 гривня 82 копійки,
та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 127 гривень 44 копійки.
Стягнути з  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, проспект Московський, 60, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 09807750, МФО 351005, рахунок №  НОМЕР_2  в УНБУ в Харківський області) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11095835000 від 14 грудня 2006 року в сумі 28373,75 (двадцять вісім тисяч триста сімдесят три) доларів США 75 центів, яка складається з:
- заборгованості по кредиту - 16325,52 доларів США;
- заборгованості за відсотками за користування кредитом - 12048,23 доларів США.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, проспект Московський, 60, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 09807750, МФО 351005, рахунок № НОМЕР_2 в УНБУ в Харківський області) пеню за кредитним договором №11095835000 від 14 грудня 2006 рокув сумі 29 388 (двадцять дев`ять тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 45 копійок, яка складається з:
- пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 11707 гривень 09 копійок,
- пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 17681 гривень 36 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, проспект Московський, 60, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 09807750, МФО 351005, рахунок № НОМЕР_2 в УНБУ в Харківський області) судовий збір в розмірі 1596 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто шість) гривень 79 копійок.
В решті позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 04 травня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.Г. Ващенко

______________________________________ Л.М. Вадовська