Ухвала
09 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 214/7173/18
провадження № 61-5645ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Арсело Міттал Кривий Ріг», про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «Страхова компанія «Країна») про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування.
Позов обґрунтовував тим, що він є працівником Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг» (далі - ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг»). Вказаним підприємством в його інтересах як вигодонабувача було укладено договір добровільного медичного страхування від 01 серпня 2017 року № 99-94/64-2017/1.1.2 на період з 01 серпня 2017 року до 31 липня 2018 року. У січні 2018 року з ним стався страховий випадок, коли він перебував у м. Києві. Його було госпіталізовано до Державної установи «Інститут серця МОЗ України» з діагнозом: пролапс обох стулок мітрального клапана опорним кільцем № 32. За таких умов, перебуваючи на післяопераційному періоді, він не міг своєчасно повідомити страховика про факт страхового випадку, оскільки картки застрахованої особи у нього не було. Проте одразу після настання можливості, а саме 07 лютого 2018 року він за допомогою свого батька звернувся письмово до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування, проте відповіді не отримав. 29 травня 2018 року ПАТ «СК «Країна» на адвокатський запит повідомило про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування, про що його начебто повідомлено письмово листом 29 травня 2018 року за № 4862, проте жодного листа від відповідача про наслідки розгляду його заяви він не отримував. Позивач стверджував, що рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування прийнято відповідачем у травні 2018 року, тобто через чотири місяці після його звернення, що є порушенням положень діючого законодавства у сфері страхування та умов договору страхування. З причинами відмови у здійсненні страхового відшкодування позивач не погодився та вказував, що операція необхідна була для збереження його життя, а не як пластична операція за побажанням клієнта. Крім того, позивач посилався, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 20 000 грн.
Ураховуючи наведене, просив стягнути з відповідача ПАТ «СК «Країна» на його користь суму страхового відшкодування за договором добровільного медичного страхування у розмірі 100 000 грн, пеню у розмірі 70 200 грн, 3% річних у розмірі 1 923,29 грн, інфляційні збитки у розмірі 1 710 грн, а також моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом спору у цій справі є захист прав споживачів шляхом стягнення страхового відшкодування.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 193 833,29 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн). 
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і на докази на їх підтвердження.
Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Вказівка в резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Арсело Міттал Кривий Ріг», про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний