ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року	Львів	Справа № 1340/5552/18 пров. № А/857/1146/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Михальської М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року (суддя - Коморний О.І., м. Львів, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Львівська міська рада, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії,-

                                                           ВСТАНОВИЛА:

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради в листопаді 2018 року звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання демонтувати за власні кошти самочинно встановлену тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог вказує, що у зв`язку із відсутністю укладеного між суб`єктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 та Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради договору оренди конструктивних елементів благоустрою на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 та паспорту прив`язки тимчасової споруди, який видається Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, головою Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради видане розпорядження від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди на АДРЕСА_1 , яке листом від 07.08.2018 №32-вих-3504 було надіслано рекомендованою кореспонденцією відповідачу. Вказане розпорядження є чинним і обов`язковим для виконання, оскільки ФОП ОСОБА_1 у встановлені законом строки не оскаржувалось. Позивач вказує на те, що відповідач, у встановлений Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради термін, рекомендацій викладених в розпорядженні не виконав та добровільно не демонтував тимчасову споруду, що стало підставою звернення до суду з позовом, в порядку, передбаченому «Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» (далі - Порядок №4526). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі №1340/5552/18 заявлений позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що згідно вимог підпункту 7.1.1 Порядку №4526 тимчасова споруда може бути демонтована за наявності одночасно двох умов, а саме термін дії договору оренди конструктивного елемента благоустрою закінчився та суб`єкту господарювання відмовлено у його продовженні. Оскільки у спірних правовідносинах відсутня одна з обов`язкових умов, а саме відмова у продовженні договору оренди конструктивного елемента благоустрою, то немає підстав для демонтажу тимчасової споруди. 
Позивач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача правом подання письмових відзивів на апеляційну скаргу не скористались.
Разом з тим, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони апелянта не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Колегія суддів зауважує, що рекомендація Ради суддів України (лист від 16.03.2020 №9-рс-186/20.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.
При цьому, на період вжитих Урядом України карантинних заходів Восьмим апеляційним адміністративним судом забезпечено доступ учасників справи до суду, в тому числі і шляхом надіслання та приймання процесуальних документів пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, доказів тощо) засобами електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Колегією суддів враховано, що перешкод у наданні відповідачем в електронній формі численних клопотань до суду про відкладення розгляду справи не існувало, а відтак у відповідача була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому рахунку і поза межами суду та висловлення своєї позиції, як в усній, так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте, відповідач не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення його процесуальні можливості доступу до суду таким правом не скористався без поважних причин. 
Також, апеляційний суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа  Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Частиною другою статті 313 КАС України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Слід звернути увагу, що розгляд даної справи неодноразово відкладався, а його подальше відкладення призведе до порушення розумних строків розгляду справи судом. 
Крім цього, з 11.05.2020 Кабінетом Міністрів України оголошено пом`якшення карантинних заходів.
З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до свідомого затягування учасниками розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо розумних строків розгляду апеляційних скарг.
За наведених обставин, колегія суддів відмовляє скаржнику у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно листа Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 25.06.2018 №32-вих-2942 суб`єкта підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 повідомлено про те, що відповідно до пункту 1.1 ухвали Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 02.03.2017 №1568, від 27.04.2017 №1888 та від 26.10.2017 №2526» йому не продовжено термін дії оренди конструктивного елементу благоустрою для здійснення діяльності в тимчасовій споруді на АДРЕСА_1 , а відтак така тимчасова споруда вважається самовільно встановленою і підлягає демонтажу в термін до 25.07.2018. Разом з тим, попереджено, що у випадку невиконання рекомендацій районною адміністрацією будуть вжиті заходи щодо примусового демонтажу споруди.
Комісією у складі працівників Залізничної районної адміністрації та Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» проведено обстеження тимчасової споруди суб`єкта підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 предмет виконання рекомендацій обумовлених в листі районної адміністрації від 25.06.2018 №32-вих-3504 та встановлено, що тимчасова споруда відповідачем в добровільному порядку не демонтована про що складено відповідний акт обстеження від 03.08.2018.
Надалі, у зв`язку із відсутністю укладеного між суб`єктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради договору оренди конструктивних елементів благоустрою на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та паспорту прив`язки тимчасової споруди, який видається Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, головою Залізничної районної адміністрації видано розпорядження від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої на АДРЕСА_1 ».Вказаним розпорядженням, зокрема, рекомендовано відповідачу демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 , у строк до 06.09.2018.
Вказане розпорядження листом від 07.08.2018 №32-вих-3504 було надіслано рекомендованою кореспонденцією відповідачу.
З метою забезпечення виконання розпорядження, Залізничною районною адміністрацією скеровано листи у Залізничний ВП ГУНП у Львівській області, КП «Адміністративно-технічне управління», ЛМЕМ ПАТ «Львівобленерго» про вжиття заходів відповідно до повноважень, щодо притягнення порушника до відповідальності за функціонування тимчасової споруди без дозвільних документів.
Згідно з актом обстеження від 07.09.2018, складеного комісією у складі працівників Залізничної районної адміністрації зафіксовано, що у зазначений термін суб`єкт підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 рекомендацій, викладених у розпорядженні від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої на АДРЕСА_1 , не виконав та добровільно не демонтував тимчасову споруду.
Невиконання суб`єктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 розпорядження від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої на АДРЕСА_1 » стало підставою звернення Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач добровільно не виконав вимоги розпорядження голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 07.08.2017 №487, що є підставою для демонтажу тимчасової споруди в судовому порядку. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначені Законом України «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон №2807-IV).
Відповідно до статті 1 Закону №2807-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Частинами першою та четвертою статті 20 Закону №2807-IV передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.
Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (частина четверта статті 28 Закону №3038-VI).
Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений «Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (далі - Порядок № 244).
Пунктом 2.1 Порядку №244 визначено, що підставою для  розміщення  тимчасової споруди  є  паспорт  прив`язки  тимчасової споруди.
Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки; відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається; у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу; розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється (пункти 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку №244).
Пунктом 1.7 Порядку №4526 передбачено, що дія цих Правил поширюється на всі підприємства, установи і організації незалежно від форми власності та відомчої належності, а також на фізичних осіб, які встановлюють тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.
Відповідно до пункту 1.3 Порядку № 4526тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (надалі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з врахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без влаштування фундаменту.
Згідно пункту 2.1 Порядку №4526 розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив`язки, плану земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки або договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.
При цьому, пунктом 2.2 Порядку №4526 визначено, що термін розміщення тимчасових споруд не може перевищувати термін дії договору оренди земельної ділянки або договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, встановлений ухвалою міської ради.
Згідно з пунктом 7.1 Порядку №4526 демонтажу підлягають ТС: для встановлення яких закінчився термін дії договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою або термін дії договору оренди земельної ділянки і суб`єкту господарювання відмовлено у його продовженні; самовільно встановлені; зовнішній вигляд яких не відповідає виданому паспорту прив`язки або погодженому проекту та суб`єкту господарювання мотивовано відмовлено у внесенні змін до паспорту прив`язки чи проекту; розміщені з порушенням вимог пунктів 2.5 та 2.6 цих Правил.
При цьому, самовільно встановлена тимчасова споруда - це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорту прив`язки тимчасової споруди (пункт 1.3Порядку №4526).
Таким чином, тимчасова споруда вважатиметься встановленою правомірно тільки за наявності всіх необхідних чинних дозвільних документів визначених пунктом 1.3 Порядку №4526.
При виявленні ТС, зазначених у пунктах 7.1.1-7.1.4, складається акт довільної форми та районна адміністрація, на території якої розташована ТС, приймає рішення про її демонтаж у 10-денний термін.
Акт обстеження підписують представники районної адміністрації, комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» та власник ТС. У разі, якщо власник відмовляється від підписання або від участі в обстеженні копія акта скеровується йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Розпорядження районної адміністрації про демонтаж ТС надсилається суб`єкту господарювання протягом 2 днів з дати набрання ним чинності з наданням терміну для добровільного виконання демонтажу ТС у термін до 1 місяця (пункти 7.3-7.6 Порядку №4526; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до вимог пункту 7.8 Порядку №4526, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин та на час звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом та яка діяла до 26.12.2019, у разі невиконання власником ТС вимог пункту 7.6 районна адміністрація звертається до відповідного суду з позовом про примусовий демонтаж ТС, встановленої з порушенням цих Правил.
З матеріалів справи встановлено, що пунктом 1 ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах, що розміщені на території м. Львова, до 31.05.2018, згідно з додатком 1. 
Пунктом 4.1 цієї ж ухвали Управлінню комунальної власності Департаменту економічного розвитку доручено укласти договори на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою для розміщення тимчасових споруд згідно з додатком 1. 
Ухвалою Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 02.03.2017 №1568, від 27.04.2017 №1888 та від 26.10.2017 №2526» внесено зміни до ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 та пункт 1 викладено у новій редакції: «Продовжити термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах, які розміщені на території м. Львова до 31.12.2019 згідно з додатком 1, крім тимчасових споруд, зазначених у пунктах, зокрема, 276 переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова». 
Таким чином, з моменту прийняття вищезазначеної ухвали термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах, що розміщені на території м. Львова окрім тих, що визначені додатком 1 до цієї ухвали - припинений. Вказане стосується й тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ФОП ОСОБА_1 .
У зв`язку з вищенаведеним, відповідно до ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» (зі змінами), ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» (зі змінами), пункту 1.1 ухвали Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 02.03.2017 №1568, від 27.04.2017 №1888 та від 26.10.2017 №2526», пункту 12.2.6 Правил благоустрою м.Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 №376 (зі змінами), пункту 4.50 «Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 01.11.2016 №977 (зі змінами), у зв`язку із відсутністю укладеного між суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради договору оренди конструктивних елементів благоустрою на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та паспорту прив`язки тимчасової споруди, який видається Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, головою Залізничної районної адміністрації видане розпорядження від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої на АДРЕСА_1 ».
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №80/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
До компетенції виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (підпункт 7 пункту «а» статті 30 Закону №80/97-ВР).
Згідно статті 31 цього ж Закону №80/97-ВР виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, зокрема, зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Відповідно до частини першої статті 73 Закону №80/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Апеляційний суд зазначає, що оскільки договірні правовідносини між сторонами припинилися, спірна тимчасова споруда не внесена до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, яка затверджена ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», тому така тимчасова споруда знаходиться та розміщена суб`єктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 без дозвільних документів, тобто є самовільно встановленою та підлягає демонтажу.
Разом з тим, помилковими є доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі про те, що не підлягає демонтажу тимчасова споруда з огляду на відсутність однієї з обов`язкових умов для такого, визначених підпунктом 7.1.1 Порядку №4526, а саме відмова у продовженні договору оренди конструктивного елемента благоустрою.
З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 5.7 Порядку №4526 продовження терміну дії договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою для розміщення ТС здійснюється на підставі відповідних ухвал міської ради з дотриманням вказаних в ухвалах термінів.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до пункту 1.1 ухвали Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 02.03.2017 №1568, від 27.04.2017 №1888 та від 26.10.2017 №2526» ФОП ОСОБА_1 не продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасовій споруді на АДРЕСА_1 , що фактично і є відмовою у продовженні терміну дії договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою для розміщення тимчасової споруди у розумінні підпункту 7.1.1 Порядку №4526.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом доказування у розглядуваній справі є саме факт невиконання відповідачем розпорядження від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди на АДРЕСА_1 , що й стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом. При цьому, жодних доказів оскарження такого ФОП ОСОБА_1 чи скасування такого, сторонами не надано.
Підсумовуючи та враховуючи ту обставину, що внаслідок прийняття ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 відповідач не провів демонтаж тимчасової споруди та не виконав вимоги розпорядження голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 06.08.2018 №453 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди на АДРЕСА_1у добровільному порядку у строк до 06.09.2018, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для демонтажу тимчасової споруди у судовому порядку.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.    

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 11 червня 2020 року.