Постанова                                                                                                                                                                                                
Іменем України                                          
       
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 205/896/17
провадження № 61-11288св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року у складі судді                    Шавули В. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року            у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 07 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за № 049/08-ФЛ/15, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 141 480,00 грн, зі сплатою процентів за користування в розмірі 20,0 % річних, строком користування до 06 листопада 2015 року.
У якості забезпечення кредитних зобов`язань між позивачем та ОСОБА_2                         07 листопада 2008 року укладено договір поруки № 049/08/02/15, відповідно до умов якого остання поручилась за належне виконання позичальником своїх зобов`язань перед Банком за вищевказаним кредитним договором.
Позивач свої зобов`язання виконав, кредит надав, але позичальник належним чином свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення повернення кредитних коштів, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 01 грудня 2016 року становить 86 206,52 грн, з якої: заборгованість за основним боргом кредиту - 34 260,47 грн; прострочена заборгованість за процентами - 9 026,12 грн; пеня - 35 196,92 грн.
Оскільки відповідачі добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажають, то позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2008 року № 049/08-ФЛ/15 в сумі 86 206,52 грн та судові витрати у справі.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2008 року № 049/08-ФЛ/15 у розмірі 86 206,52 грн, з яких: заборгованість за основним боргом кредиту -                      34 260,47 грн; прострочена заборгованість за процентами - 9 026,12 грн; пеня -                     35 196,92 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в рівних частках судовий збір у сумі 1 600,00 грн.
Суд першої інстанції, аналізуючи у сукупності наявні у справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, з огляду на встановлені обставини справи, дійшов висновку, що суд першої інстанції, керуючись статтями 526, 527, 543, 554, 610, 611, 625, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що в наданому позивачем розрахунку застосована неправильна процентна ставка в розмірі 22,0 %, відхилені апеляційним судом, оскільки згідно з умовами пункту 4.8. кредитного договору підвищення процентної ставки було зумовлено невиконанням позичальником зобов`язань, передбачених пунктом 5.2 кредитного договору, щодо щорічного укладання на кожний наступний рік кредитування договорів страхування предмету застави на користь Банку у Закритому акціонерному товаристві «Акціонерна страхова компанія «Омега» (далі - ЗАТ «АСК «Омега»). Тобто, уклавши кредитний договір, сторони у двосторонньому порядку погодили як розмір підвищеної процентної ставки, так і підстави для її застосування.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що розрахунок заборгованості містить недостовірні дані, так як відповідачами здійснювались регулярні погашення, також не були прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки всі платежі, зазначені в наданих відповідачами копіях квитанцій за спірний період, зараховані та відображені в розрахунку заборгованості. У свою чергу заява про застосування позовної давності, на думку колегії апеляційного суду, не підлягає задоволенню, оскільки заборгованість розрахована в межах позовної давності.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив, що співвідповідач ОСОБА_1 сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по ставці 20,0 % річних, оскільки у пункті 4.1 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує Банку проценти за процентними ставками, які поступово знижуються, у свою чергу пунктом 3.3 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно здійснювати погашення заборгованості у складі щомісячних ануїтетних платежів, які позичальник здійснював з чітким дотриманням графіку платежів, наведеному у додатку № 1 до кредитного договору.
 
Також заявник зазначає, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надав до суду жодних доказів про причини зміни процентної ставки за кредитом, з яких вбачається, що її підвищення мало місце внаслідок страхування транспортного засобу у страховій компанії, відмінній від рекомендованої. Окрім цього, звертаючись до суду апеляційної інстанції із відзивом на апеляційну скаргу, позивач надав до суду нові докази, які не були подані до суду першої інстанції.
 
Станом на день розгляду справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 та                 ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року (після усунення недоліків згідно з ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року) відкрито касаційне провадження          у малозначній справі з підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) (оскільки касаційна скарга містить доводи заявників про те, що зазначена справа має для них виняткове значення, стягнення надмірних грошових коштів ставить їх сім`ю в скрутне матеріальне становище, і в обґрунтування цих доводів заявники посилаються на те, що матеріали справи містять докази погашення заборгованості за кредитним договором), витребувано матеріали цивільної справи № 205/896/17 із Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2020 року справупризначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України           (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 049/08-ФЛ/15, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 141 480,00 грн, зі сплатою процентів за користування у розмірі 20,0 % річних, строком користування до                          06 листопада 2015 року.
 
07 листопада 2008 року в якості забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави автомобіля № 049/08/01/15.
 
Також з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору                      07 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки                  № 049/08/12/15, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором.
 
Заявою від 07 листопада 2008 року ОСОБА_2 підтвердила, що являється дружиною ОСОБА_1 та підтвердила згоду з умовами договору.
 
Позивач умови кредитного договору виконав належним чином, грошові кошти надав.
 
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення сплати кредиту та процентів за користування кредитом, внаслідок чого за ним станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість               в сумі 86 206,52 грн, з яких: заборгованість за основним боргом кредиту -                           34 260,47 грн; прострочена заборгованість за процентами - 9 026,12 грн; пеня -                  35 196,92 грн, та про наявність заборгованості співвідповідачі повідомлялись вимогами про дострокове повернення кредитних коштів.
 
Нормативно-правове обґрунтування
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Частинами першою-другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд першої інстанції, з яким правильно погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги є в повному обсязі доведеними та підлягають задоволенню, оскільки, як установлено судами, в порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення сплати кредиту та процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість перед Банком в сумі                     86 206,52 грн, з яких: заборгованість за основним боргу кредиту - 34 260,47 грн; прострочена заборгованість за процентами - 9 026,12 грн; пеня - 35 196,92 грн.
 
Колегія суддів із зазначеним погоджується, оскільки цивільний процесуальний закон вимагає, щоб рішення суду було законним і обґрунтованим, і зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають, а доводи касаційної скарги не містять підстав для їх скасування, зважаючи на наступне.
 
Умовами укладеного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору                             від 07 листопада 2008 року № 049/08-ФЛ/15 передбачено певний порядок нарахування та сплати процентів позичальником, зокрема у пункті 4.1 зазначено, що позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту за такими процентними ставками: протягом першого фактичного року кредитування - за процентною ставкою 20,0 % річних, протягом другого фактичного року кредитування - за процентною ставкою 19,5 % річних, протягом третього фактичного року кредитування - за процентною ставкою 19,0 % річних, протягом четвертого фактичного року кредитування - за процентною ставкою 18,5 % річних, протягом п`ятого фактичного року кредитування - за процентною ставкою                        18,0 % річних, протягом шостого фактичного року кредитування - за процентною ставкою 17,5 % річних, протягом сьомого фактичного року кредитування - за процентною ставкою 16,5 % річних.
 
У пункті 3.3 кредитного договору сторонами визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно, в термін з 01 по 10 число кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячних ануїтетних платежів, розміри яких становлять: протягом першого фактичного року кредитування - 3 142,00 грн, протягом другого фактичного року кредитування -            3 104,00 грн, протягом третього фактичного року кредитування - 3 072,00 грн, протягом четвертого фактичного року кредитування - 3 044,00 грн, протягом п`ятого фактичного року кредитування - 3 023,00 грн, протягом шостого фактичного року кредитування - 3 008,00 грн, протягом сьомого фактичного року кредитування -              2 992,00 грн. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.
 
У пункті 4.8 кредитного договору сторони обумовили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, передбачених пунктом   5.2 кредитного договору (позичальник не уклав із страховиком договір страхування предмету застави на наступний рік кредитування або позичальник уклав договір страхування предмету застави на не погоджених з Банком умовах), за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка у розмірі 22,0 % річних, подальше нарахування процентів проводиться за вказаною новою процентною ставкою та відповідно розмір щомісячного ануїтетного платежу за цим договором становить 3 315,00, починаючи з наступного дня після дня, який визначений у пункті 5.2 цього договору як останній день строку, у який позичальник був зобов`язаний укласти договір страхування на наступний рік кредитування, але не здійснив такого переукладання або уклав договір страхування предмету застави на не погоджених з Банком умовах. При цьому позичальник підписанням цього договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору.
 
Також у пункті 7.10 кредитного договору вказано, що позичальник зобов`язаний протягом періоду кредитування, починаючи з другого фактичного року кредитування та закінчуючи кінцевою датою повернення кредитних ресурсів, зазначеною в пункті 3.2 цього договору, здійснювати страхування предмету застави відповідно до пунктів 5.2., 5.3 цього договору у ЗАТ «АСК «Омега», або за окремою згодою Банка у іншого страховика, особу якого позичальник зобов`язаний попередньо погодити з Банком.
 
Підвищення процентної ставки відбулось унаслідок порушення позичальником договірної дисципліни. Враховуючи, що умовами кредитного договору сторонами погоджено, що страхування автомобіля здійснюється в ЗАТ «АСК «Омега» і будь-яких заперечень від ОСОБА_1 при укладенні договору стосовно цього пункту не надходило, а також виходячи із відсутності порушень Закону України «Про захист прав споживачів» при зазначенні в договорі конкретного страховика, оскільки цей пункт договору не є категоричним, так як сторони додатково оговорили можливість страхування автомобіля у іншого страховика за пропозицією саме позичальника, письмово погодивши з Банком особу страховика, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що, уклавши кредитний договір, сторони у двосторонньому порядку погодили, як розмір підвищеної процентної ставки, так і підстави для її застосування, та відповідно про відхилення доводів апеляційної скарги з цього приводу.
 
При цьому співвідповідачі пункти 4.8, 7.10 кредитного договору щодо підвищення процентної ставки не оспорювали, не просили визнати їх недійсними.
 
Отже, доводи касаційної скарги про застосування позивачем неправильної процентної ставки у розмірі 22,0 % річних, на що суди не звернули уваги та не дослідили, не знайшли свого підтвердження.
 
Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд прийняв та дослідив нові докази, які не були подані до суду першої інстанції, відхиляються колегією суддів, оскільки додані до відзиву Банка на апеляційну скаргу відповідачів копії документів не згадуються в тексті оскаржуваної постанови та не є підставою для її прийняття. До того ж не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, зазначеним ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в їх апеляційній скарзі, що обґрунтовано спростовані апеляційним судом, суди попередніх інстанцій дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі визначилися з характером спірних правовідносин та правильно застосували до них норми матеріального права.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи правильності висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України (в редакції станом на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Також не знайшло свого підтвердження порушення з боку судів, про які зазначали заявники у своїй касаційній скарзі, що стало підставою для відкриття касаційного провадження в малозначній справі, оскільки, як установлено апеляційним судом, всі платежі, зазначені в наданих відповідачами копіях квитанцій за спірний період, зараховані та відображені в розрахунку заборгованості.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті                          6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи                       (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява   № 63566/00).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня                2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	С. О. Погрібний  	
 	 	
 	В. В. Яремко