ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
29 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа №569/1586/17
провадження № 61-8060св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Авангард»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
провівши у порядку спрощеного позовного провадження розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Рудики Л. Д., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Шимкіна С. С., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Авангард» (далі - ТОВ «БК Авангард») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначило, що 16 грудня 1996 року між Малим колективним підприємством «Авангард» (далі - МКП «Авангард»), правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство «Компанія Авангард» (далі - ЗАТ «Компанія Авангард»), а цього Товариства, у свою чергу, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Авангард» (далі - ТОВ «Компанія Авангард»), та ОСОБА_2 укладено договір № 7-315. Відповідно до умов вказаного договору МКП «Авангард» як основний власник гаражного комплексу на АДРЕСА_1 зобов`язалося надавати ОСОБА_2 , який є власником гаража-стоянки, послуги із забезпечення експлуатації гаражного комплексу, а також нести відповідальність за роботу енергозбереження та водопостачання, каналізації, телефонізації, системи пожежогасіння; натомість ОСОБА_2 зобов`язався щомісячно до 15 числа оплачувати за надані послуги у касу МКП «Авангард» або перераховувати оплату на поточний рахунок підприємства. Сторони також погодили, що за кожен день несвоєчасної оплати за надані послуги нараховується пеня у розмірі 2% від несплаченої суми.
1 квітня 2013 року між ТОВ «Компанія Авангард» та ТОВ «БК Авангард» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким позивач набув право   вимоги оплати за надані послуги за договорами про надання послуг, у тому числі за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року.
Листом від 22 лютого 2014 року ОСОБА_2 повідомив позивача, що подарував гараж-стоянку №  315 загальною площею 23,3 кв.м у гаражному комплексі на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 
ТОВ «БК Авангард» зазначає, що згідно з пунктом 4.2 договору № 7-315 від 16 грудня 1996 року реорганізація МКП «Авангард», а також зміна власника гаража-стоянки не є підставою для зміни умов чи розірвання договору.
Оскільки ОСОБА_1 , споживаючи послуги, не виконує зобов`язання з їх оплати, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11 квітня 2017 року, просив стягнути з нього борг у сумі 7 709,21 гривень, з яких: основний боргу - 3 827 гривень, зменшена сума пені - 3 827 гривень і три проценти річних - 55,21 гривень. Також просив стягнути 1 270 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу і 1 492 гривень - у відшкодування судового збору.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції та мотиви їх прийняття
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БК Авангард» основний борг за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року у розмірі 3 827 гривень, пеню у розмірі 13 462,46 гривень, три проценти річних у розмірі 55,21 гривень, а також 1 270 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу і 1 600 гривень судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому законодавством порядку набув право вимоги оплати послуг, наданих за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року, а відповідач зобов`язаний здійснювати таку оплату у встановленому договором порядку, так як за змістом пункту 4.2 зазначеного договору зміна власника гаража-стоянки не є підставою для зміни умов чи розірвання договору.
Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 2 листопада 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, нарахованої відповідно до договору № 7-315 від 16 грудня 1996 року, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду  України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що між ним та ТОВ «БК Авангард» договірних зобов`язань не виникло і факт заміни боржника у зобов`язанні, що виникло із договору № 7-315 від 16 грудня 1996 року, недоведений. 
Вважає, що за відсутності належним чином укладеного договору між ним і позивачем немає правових підстав для стягнення з нього оплати за надані послуги, пені та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. 
 
Позиція інших учасників справи
У травні 2018 року ТОВ «БК Авангард» подало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що після набуття права власності на гараж-стоянку у  ОСОБА_1 виникли зобов`язання за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року, які він не виконує, тому рішення судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості є законними і обґрунтованими.
Провадження в суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 листопада 2017 року.
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році касаційну скаргу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 14 травня 2018 року зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 6 грудня 1996 року між ОСОБА_2 та МКП «Авангард» укладено договір № 7-315, відповідно до умов якого дане підприємство як основний власник споруди гаражного комплексу на АДРЕСА_1 зобов`язалося забезпечувати експлуатацію цього гаражного комплексу, нести відповідальність за роботу енергозабезпечення та водопостачання, каналізації, телефонізації, систем пожежогасіння, а власник гаража-стоянки зобов`язався сплачувати кошти за надані послуги та дотримуватися усіх вимог з експлуатації гаражного комплексу.
Оцінивши Статут ЗАТ «Авангард», суди встановили, що вказане товариство є правонаступником МКП «Авангард», а зі Статуту ТОВ «Компанія Авангард» судами встановлено, що воно є правонаступником ЗАТ «Авангард».
1 квітня 2013 року між ТОВ «Компанія Авангард» і ТОВ «БК Авангард» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким ТОВ «БК Авангард» прийняло права вимоги, які належать первісному кредитору, і стало кредитором за укладеним із ОСОБА_2 договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року.
6 лютого 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір дарування № 15 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарував відповідачу гараж-стоянку №  315 загальною площею 23,3 кв.м у гаражному комплексі на АДРЕСА_1 . 
Оцінивши калькуляції послуг з обслуговування гаража-стоянки, що надаються ТОВ «Компанія Авангард»,на 2016 і на 2017 роки та довідки щодо вартості послуг із обслуговування на 2016 і на 2017 роки, суди встановили, що у 2016 році оплата з обслуговування гаража-стоянки у місяць складала 266 гривень, а з 2017 року - 425 гривень.
За період з 6 квітня 2016 року до 5 квітня 2017 року ТОВ «БК Авангард» нарахувало ОСОБА_1 заборгованість з оплати за надані послуги за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року у розмірі 3 827 гривень, 13 462,46 гривень пені, а також нарахувало три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 55,21 гривень. 
Відповідач, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, правильність виконаних ТОВ «БК Авангард» розрахунків не заперечив і жодних доказів на їх спростування не надав.
Обставин, які б свідчили про те, що між ТОВ «БК Авангард» і ОСОБА_1 укладався договір про заміну боржника у зобов`язанні, за яким відповідач набув статусу сторони за договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року, судами попередніх інстанцій не встановлено. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався статтями 526, 530, 610, 611 ЦК України і виходив з того, що після набуття права власності на гараж-стоянку  ОСОБА_1 також вступив у правовідносини із ТОВ «БК Авангард» на умовах, визначених договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року, тому зобов`язаний оплачувати надані йому послуги, а у разі невиконання такого зобов`язання - сплати штрафні санкції у встановленому у договорі розмірі.
Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (статті 207, 639 ЦК України).
Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що договір врегульовує поведінку сторін лише у разі, якщо він укладений у встановленому законодавством порядку, тобто сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому у договірні правовідносини особа вступає за власною волею, погоджуючи при укладенні договору його положення та умови на власний розсуд, що відповідає закріпленим у статтях 1, 6, 12, 627 ЦК України принципам свободи договору та вільного волевиявлення при реалізації цивільних прав. 
ОСОБА_1 договір № 7-315 від 16 грудня 1996 року із МКП «Авангард» не укладав, його умови не погоджував і не підписував, тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що цим договором встановлено для відповідача права та обов`язки, є помилковими.  ОСОБА_1 дійсно є новим власником гаража-стоянки у гаражному комплексі на АДРЕСА_1 , проте саме по собі набуття права власності на це майно не створює для нього обов`язків у правовідносинах, що виникли між іншими суб`єктами.
Зазначення у пункті 4.2 договору № 7-315 від 16 грудня 1996 року про те, що зміна власника гаража-стоянки не є підставою для зміни умов чи розірвання  даного договору не встановлює для відповідача жодних зобов`язань, оскільки він таку умову не погоджував і домовленості інших осіб для нього правових наслідків не породжують. 
За змістом статті 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов`язання.
Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак установлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.
Так, порядок заміни боржника у зобов`язанні визначений статтями 520, 521 ЦК України, згідно з якими боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. 
Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, тобто цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло основне зобов`язання.
ОСОБА_1 і ТОВ «БК Авангард» жодного договору щодо заміни боржника за основним договором - договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року, не укладали; волевиявлення відповідача на вступ у відповідні правовідносини на визначених даним договором умовах відсутнє. 
За таких обставин суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 520, 521, 626, 628, 638, 639, 640 ЦК України, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про те, що правовідносини сторін урегульовані договором № 7-315 від 16 грудня 1996 року і стягнули зОСОБА_1 заборгованість, розраховану згідно з цим договором, та передбачені ним штрафні санкції.
Таке неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій матеріального права згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII дає суду касаційної інстанції підстави вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги.
Судами встановлено, що ТОВ «БК Авангард»надавало ОСОБА_1 у спірний період послуги із забезпечення експлуатації гаражного комплексу, енергозабезпечення та водопостачання, роботи каналізації, телефонізації, систем пожежогасіння, а відповідач ці послуги фактично споживав. 
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно з частиною другою статті 11 ЦК України, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Між ТОВ «БК Авангард» як виконавцем послуг і ОСОБА_1 як їх фактичним споживачем дійсно не укладено письмового договору про надання послуг, проте підставою для стягнення заборгованості з їх оплати є встановлений судом факт користування відповідачем послугами з обслуговування гаража-стоянки. Відсутність відповідного договору щодо забезпечення експлуатації та утримання  цього майна не може бути підставою для звільнення  ОСОБА_1 від оплати за фактично спожиті ним послуги.
Подібних за змістом висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 756/11308/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управ-Дом» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.  Підстав для відступлення від такого висновку у цій справі суд касаційної інстанції не вбачає.
Суди попередніх інстанцій, оцінивши у встановленому законодавством порядку подані позивачем калькуляції послуг з обслуговування гаража-стоянки на 2016 і на 2017 роки та довідки щодо вартості послуг із обслуговування на 2016 і на 2017 роки, встановили, що вартість фактично спожитих  ОСОБА_1 за період з 6 квітня 2016 року до 5 квітня 2017 року послуг складає 3 827 гривень. 
ОСОБА_1 , розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодних доказів на спростування виконаних ТОВ «БК Авангард» розрахунків не подав і розмір заявленої до стягнення заборгованості не оспорював ні у ході розгляду справи судами попередніх інстанцій, ні у поданій на ухвалені ними судові рішення касаційній скарзі. 
Оскільки суд касаційної інстанції не уповноважений встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, і переглядає оскаржувані судові рішення виключно в межах доводів касаційної скарги, враховуючи відсутність заперечень  ОСОБА_1 щодо розміру нарахованої йому заборгованості за фактично спожиті послуги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 827 гривень на підставі статей 11, 319, 322, 509 ЦК України, а не договору № 7-315 від 16 грудня 1996 року, як помилково вважали суди попередніх інстанцій.
Водночас відсутні правові підстави для стягнення з  ОСОБА_1 пені у розмірі 3 827 гривень, оскільки остання нарахована йому у розмірі та у порядку, визначених договором, стороною якого він не є і на виконання якого не погоджувався.
Проте, оскільки у відповідача перед позивачем на підставі законодавства виникло грошове зобов`язання з оплати за фактично спожиті послуги, яке своєчасно не виконане, з  ОСОБА_1 підлягають стягненню визначені статтею 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення у розмірі 55,21 гривень.
Відповідно до статті 412 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 листопада 2017 року і ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову, яким стягує з     ОСОБА_1 на користь ТОВ «БК Авангард» оплату на фактично спожиті послуги у розмірі 3 827 гривень і три проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 55,21 гривень.
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами першою, десятою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
ТОВ «БК Авангард» за виготовлення позовної заяви сплатило ОСОБА_5 , з яким у товариства укладений договір про надання правової допомоги від 14 листопада 2011 року, 1 270 гривень, а також сплатило судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 600 гривень, всього понесло судові витрати на суму 2 870 гривень.  ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної і касаційної скарг у загальному розмірі 3 680 гривень.
За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги і ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову (50,36%), з ТОВ «БК Авангард» на користь  ОСОБА_1 у відшкодування судового збору підлягає стягненню 381,42 гривень (3680*49,64%)-(2870*50,36%).
Щодо поновлення виконання судового рішення
Так як оскаржувані судові рішення скасовані судом касаційної інстанції. питання про поновлення виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської  області від 1 червня 2017 року касаційний суд не вирішує.
Керуючись статтями 141, 409 ЦПК України, статтею 412 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської  області від 1 червня 2017 року та  ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Авангард» оплату за фактично спожиті послуги у розмірі 3 827 гривень і три проценти річних у розмірі 55,21 гривень, всього 3 882,21 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Авангард» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 381,42 гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  С. О. Карпенко Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук  М. Ю. Тітов