П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6700/18	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів –  Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення – 29.03.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

26.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача невиплати йому компенсації втрат доходу у зв`язку з утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна;
- зобов`язати відповідача виплатити йому компенсацію втрат доходу у зв`язку з утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна в розмірі 4612,31 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, він при звільненні 28.02.2017 року у запас ЗСУ та на момент виключення зі списків особового складу прикордонного загону (т.б. станом на 01.03.2017р.), в порушення п.293 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України» (затв. Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115), не був розрахований за всіма видами належного йому матеріального та грошового забезпечення, а в подальшому з нього ще й було незаконно утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18% в сумі 4612,31 грн.см 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач ОСОБА_1 12.04.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що окружним судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2019 року та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 
18.04.2019 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких належних підстав для її задоволення.
Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи. 
Позивач – ст.прапорщик ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України, а саме в Одеському прикордонному загоні (в/частина НОМЕР_1 ). 
28.02.2017 року наказом начальника Одеського прикордонного загону (І категорії) Південного регіонального управління (І категорії) ДПС України №64-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби «Південний» III категорії (тип Б), було звільнено в запас Збройних Сил України за ст.26 ч.8 п.1 п.п. «ґ» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
01.03.2017 року позивача, згідно з наказом начальника Одеського прикордонного загону (І категорії) №66-ОС, було виключено зі списків особового складу прикордонного загону та знято з усіх видів забезпечення.
08.12.2018р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив письмово повідомити йому про розмір нарахованої на день звільнення грошової компенсації за речове майно, суму податку на доходи фізичних осіб, утриманого військовою частиною НОМЕР_1 з цієї грошової компенсації, та надати інформацію про те, чи було в/частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу компенсацію втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного їй речового майна.
28.11.2018 року на вказану вище заву відповідач надав відповідь вих.№11/Б-108, в якій повідомив позивача про те, що розмір грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в сумі 19499,50 грн. (після утримання податків) був зазначений у наказі командира в/частини №66-ОС від 01.03.2017 року. Крім того, до своєї відповіді відповідач додав і повний розрахунок цієї грошової компенсації, згідно з яким, фактично нарахована гр/компенсація за РМ складає 25623,92 грн., з якої проведено утримання податку з доходів фізичних осіб 18% в сумі 4612,31 грн., військовий збір 1,5% в сумі 384,36 грн. та «недонос» речового майна – 1127,75 грн. 
За таких обставин, позивач вважає, що відповідач провів з ним неповний розрахунок та нарахував не всі компенсаційні виплати, незаконно утримавши з грошової компенсації замість належного до видачі речового майна податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18% в сумі 4 612,31 грн.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.  
Згідно із ч.1 ст.3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку  і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них Укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.   
Відповідно до ч.2 статті 2 Закону Україні «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому Положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як визначено статтею 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу», військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Одними з видів соціального забезпечення Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає грошове забезпечення військовослужбовців (ст.9), продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців (ст.9-1).
Відповідно до приписів п.п.1,2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. Постановою КМУ від 15.01.2004р. №44), цей порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород інших виплат, одержаних військовослужбовцями, у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. 
Так, за змістом п.п.4,5 вказаного Порядку №44, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Тобто, вказані нормативно - правові акти визначають порядок виплати щомісячної грошової компенсації громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення або інших виплат пов`язаних з їх грошовим забезпеченням, на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Грошова компенсація за не отримане речове майно виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна (звільнення військової служби) за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира військової  частини (п.п.3.4 Постанови КМУ №178 від 16.03.2016р.).
При цьому, слід зазначити, що ця грошова компенсація замість належного речового майна не підпадає під дію п.168.5 ПК України та п.п.1,2 Порядку №44, оскільки вказана компенсація не є щомісячним видом грошового забезпечення та виплачується одноразово і то тільки після звільнення з військової служби і лише за не використане речове майно, та  відповідно, не входить до будь - яких щомісячних виплат, пов`язаних з грошовим забезпеченням.
Так, судами обох інстанцій з матеріалів справи встановлено, що відповідно до п.1.2. «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» (затв. наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 20.05.2008р. №425, зареєстр. в МЮ України 18.06.2008р. за №537/15228), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, та яка кореспондується із ч.2 ст.9 Закину України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вказані нормативно - правові акти визначають склад грошового забезпечення, до якого, в свою чергу, входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням;  щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороду, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (п.3.6. Інструкції), допомога на оздоровлення (п.3.7. Інструкції) та одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби (п.4.10. Інструкції)).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, грошова компенсація за не отримане речове майно не входить до складу щомісячного грошового забезпечення, грошової винагороди та інших виплат пов`язаних з грошовим забезпеченням.
Посилання ж позивача на положення п.2 Порядку в редакції постанови КМУ від 31.05.2017р. №375, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не приймає до уваги, оскільки останнім подано рапорт на звільнення та отримання спірної гр/компенсації 15.02.2017 року, звільнено позивача було 01.03.2017 року, а остаточний розрахунок з ним був проведений 30.05.2017 року, тобто до дати набрання зазначеною Постановою КМУ чинності, яка, в свою чергу, відповідно, не може бути застосована до спірних правовідносин, які виникли та припинилися до дати набрання чинності нормативно-правового акту, в силу положень ст.58 Конституції України.  
Окрім того, судова колегія, як і окружний суд не може прийняти до увагу й посилання позивача на судові рішення ВАС України, оскільки в них йдеться про інший вид грошового забезпечення, а саме - про грошову допомогу при звільненні (а не грошову компенсацію за не отримане речове майно), яка, в свою чергу, входить до складу грошового забезпечення.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія,оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що по справі не встановлено будь-яких правових підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації втрат доходу у зв`язку з утриманням з грошової компенсації замість належного речового майна суми податку на доходи фізичних осіб в розмірі 4612,31 грн., в зв`язку із чим, позовні вимоги дійсно задоволенню не підлягають.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.03.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            В.О. Скрипченко 

                                                                                      Т.М. Танасогло