ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

20 березня 2020 року 
Київ
справа №822/2695/16
адміністративне провадження №К/9901/3889/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л., 
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року (колегія суддів: головуючий: Охрімчук І.Г., судді: Капустинський М.М., Смілянемць Е.С.) 
у справі за позовом Головного управління ДФС у Хмельницькій області 
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
про стягнення податкового боргу,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст вимог
Головне управління ДФС у Хмельницькій області звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України податковий борг в розмірі 67 130 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суд виходив з того, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (повний текст рішення складено 23 жовтня 2019 року) ухвалене в порядку письмового провадження, отримано відповідачем 25 жовтня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а з апеляційною скаргою відповідач звернувся лише 3 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства Україна, тому наведені відповідачем причини пропуску строку не можуть визнатись поважними. 
1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї
5 лютого 2020 року Фізична особа підприємець ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду направив касаційну скаргу на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року, у якій скаржник просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що відповідач не був присутнім під час проголошення оскаржуваного судового рішення, а рішення суду першої інстанції отримав лише 5 листопада 2019 року від особи, яка перебувала за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, звертає увагу на те, що в поданих до суду документах вказував іншу адресу для надсилання кореспонденції (м.   Хмельницький, вул. Довженка, 9), однак судом не була врахована дана обставина.
При цьому скаржник зазначає, що, виходячи з норм Конституції України та норм міжнародного права, відмова у відкритті апеляційного провадження з формальних підстав унеможливлює доступ до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду.
Відзиву на касаційну скаргу позивачем не надано.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ
Головне управління ДФС у Хмельницькій області звернулось до суд з позовом, в якому просило стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України податковий борг в розмірі 67 130 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, яку ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року залишено без руху. Скаржнику запропоновано у десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали надати суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.
На виконання вимог ухвали відповідачем надіслано на адресу суду заяву про поновлення строку на подання апеляційної скарги. 
Заява обґрунтована тим, що відповідач не був присутнім під час проголошення оскаржуваного судового рішення, а поштове відправлення з рішенням суду першої інстанції було направлене на адресу АДРЕСА_1 , однак дана адреса не є належною адресою, оскільки відповідач зазначав в поданих документах до апеляційної та касаційної інстанцій адресу м АДРЕСА_2 , тому копію рішення суду першої інстанції апелянт отримав 5 листопада 2019 року. За наведених обставин, на думку відповідача, строк пропущено з поважних причин, що не залежало від волі та бажання скаржника.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року наведені причини пропуску строку визнано неповажним причини на апеляційне оскарження рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд виходив з того, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (повний текст рішення складено 23 жовтня 2019 року) прийняте в порядку письмового провадження, вказане рішення отримано відповідачем 25 жовтня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а з апеляційною скаргою звернувся 3 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого Кодексу адміністративного суду України. Також, судом зазначено, що у поданій заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідач посилається на те, що поштове відправлення було направлене на адресу, яка не є належною, оскільки відповідач зазначав в поданих документах до апеляційної та касаційної інстанцій іншу адресу. Однак вказані обставини не беруть до уваги, оскільки з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що у графі «Розписка про одержання» міститься підпис, який належить відповідачу, та є ідентичним підписам, що наявні у інших рекомендованим повідомленнях, що містяться у матеріалах справи. Таким чином, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, відповідачем не надано.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
Верховний Суд, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, в межах встановлених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 № 460-IX, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі по тексту в редакції чинній на момент подання касаційної скарги) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини й громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується частиною третьою статті 8 Конституції України. 
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.
Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, отже особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.
Згідно з частинами першою-другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
На підставі частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Відповідно до першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки.
Отже, процесуальний строк звернення до суду призначений забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін, тому вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуску строку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2019 року у справі №9901/379/19 вказала, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року прийнято в порядку письмового провадження та надіслано скаржнику не на адресу, вказану ним у кореспонденції, що направлялася ним під час нового розгляду справи (м.Хмельницький, вул.   Довженка, 9). Зазначені обставини зумовили несвоєчасне отримання позивачем рішення суду першої інстанції, а саме 5 листопада 2019 року від іншої особи, яка отримала його за адресою АДРЕСА_1 .
Водночас після отримання вказаного судового рішення позивач невідкладно звернувся до суду (3 грудня 2019 року), тобто з незначним пропуском строку на апеляційне оскарження, а тому, за наведеного, перегляд рішення суду першої інстанції не призведе до порушення принципу res judicata.
Втім суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з пропуском строку апеляційного оскарження, вищезазначених обставин не врахував.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пунктом 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Враховуючи зазначене, касаційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року скасувати та направити справу № 822/2695/16 до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не 

Суддя-доповідач                                                                                 Н.Є. Блажівська

Судді                                                                                                     О.В. Білоус

                                                                                                    І.Л. Желтобрюх