П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/248/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року (суддя Гомельчук С.В., м. Херсон, повний текст рішення складений 4 грудня 2019 року) про відмову провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним, скасування наказу про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

31.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу відповідача №19/5 від 02.01.2020 року та зобов`язання відповідача відновити порушені права позивача шляхом відновлення відповідного скасованого запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження по справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, не врахував належним чином суб`єктивний склад та характер спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, в результаті чого ним було неправильно застосовано норми процесуального права. Адже суб`єктивний склад спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, прямо вказує на те, що розглядувана справа підсудна адміністративному суду. Виходячи з того, що відповідач є саме суб`єктом владних повноважень, позивач звернувся з позовом саме до адміністративного суду, оскільки даний спір є публічно-правовим, що повністю відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України (юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження).
Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надав.
Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі,… 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України, оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених прав власності позивача на нерухомість.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом із тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового.
Водночас, публічно-правовими відносинами є ті відносини, що пов`язані з виконанням державою чи територіальними громадами своїх публічних функцій, зокрема, щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина; відносини, в яких домінує публічно-правовий інтерес; відносини, урегульовані нормами публічного права.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані лише на захист його прав (цивільних) власності, оскільки спір виник з приводу порушення права власності позивача на нерухомість внаслідок прийняття рішення Міністерством юстиції України, яким скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно - владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
До того ж колегія суддів бере до уваги, що підставою для винесення оскаржуваного позивачем Наказу №15/5 від 01.02.20 р. Міністра юстиції України було те, що рішення про державну реєстрацію від 23.11.2018 №44217414 прийнято державним реєстратором з порушенням п. 4 ч. 1 ст. 24, п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки державну реєстрацію права власності на господарські будівлі та споруди, зокрема, сарай, Н, гараж, Л, сарай, Б, зазначені як складові частини об`єкта нерухомого майна проведено без документів, що підтверджують виникнення права власності у суб`єкта права власності.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, оскільки спір щодо реєстраційних дій, відмови у їх здійсненні, або скасування таких дій, наслідком яких має бути виникнення, зміна, припинення чи реалізація її майнових прав, стосується спору про право цивільне, вирішення якого у свою чергу вплине на виникнення у позивача права власності на об`єкт нерухомого майна. Тому зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «...» поняттями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язковість суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11.04. та 17.04.2018 року (справи № 826/366/16 та № 815/6956/15 відповідно), від 22.08.2018 року (справа № 820/4673/16), від 17.10.2018 року (справа № 826/17908/14), від 12.12.2018 року (справа № 573/454/17), від 30.01.2019 року (справа № 755/10947/17) і суд не вбачає підстав для відступу від нього.
Відтак, даний спір підлягає розгляду в поряду ЦПК України.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України суд відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В. Осіпов