Єдиний унікальний номер 236/5258/19 
Номер провадження 22-ц/804/1566/20        

Номер провадження 22-ц/804/1566/20  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року                                  Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                    судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                    суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 березня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Бєлоусова А.Є. у м. Лиман Донецької області, повний текст судового рішення  складено 10 березня 2020 року) у цивільній справі №236/5258/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»  про стягнення заборгованості із заробітної плати, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 05 травня 2017 року її звільнено з посади інженера 1 категорії виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з нею не було проведено повного розрахунку. 
Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 687,10 грн., заробітну плату за час вимушеного простою у сумі 6 133,67 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 3454,50 грн.
Рішенням Краснолиманського міського суду  від 10 березня 2020 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної платі за березень 2017 року у розмірі 687,10 грн., заробітну плату за час вимушеного простою у сумі 6 133,67 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 3454,50 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн..
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів  підпорядкованих цій дирекції (зокрема й підрозділ, в якому працювала позивач) було припинено нарахування заробітної плати працівникам СП «Донецької дирекції залізничних перевезень».  Відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини, що у свою чергу обмежило доступ до первинних документів, зокрема і табелів обліку робочого часу, які є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати. 
Також апелянт зазначив, що за першу половину березня 2017 року позивачу нараховано аванс у сумі 2156,80 грн., який отримано останнім у касі структурного підрозділу, інша заборгованість за березень - липень 2017 року перед позивачем відсутня.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно стягнув заробітну плату на підставі наданих позивачем  документів, які були виготовлені на непідконтрольній території, оскільки вони є неналежними доказами у справі.  
На думку відповідача судом першої інстанції помилково не застосовано до вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати положення, викладені у висновку торгово-промислової палати України №126/2/21/10,2 від 16.01.2018 року. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 10 275,27 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.
Згідно з наказом №19/ІОЦ від 17.03.2017 року та відповідно наказу 17.03.2017 року №236/ДНД для працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017 року. Зобов`язано на час простою робітників приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи та розписуватися  на початку та прикінці робочого дня  в «Журналі обліку приходу-уходу працівників». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. (а.с.21-23).
Відповідно до наказу №83-ОС від 05.05.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади інженера 1 категорії  відділу автоматизації бухгалтерського обліку Ясинуватського регіонального інформаційно-обчислювального центру виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр»  структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з виплатою компенсації за 14 дні відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис (а.с.12, 14). 
В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм),із яких вбачається, що за березень 2017 року нараховано   5 159,45 грн.;  за квітень 2017 року нараховано  4119,55 грн.; за травень 2017 року нараховано  4 140,69 грн. (а.с.15-17).
Задовольняючи позовні вимоги  про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі, та обґрунтовано стягнув на користь позивача  суму заборгованості (без утримання передбачених законом податків та зборів)  з урахуванням компенсації  за невикористану відпустку, а також врахував виплату позивачу заробітної плата та заробітної плати під час простою за березень 2017 року.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем  копії довідок, розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - травень 2017 року, копії наказів, трудової книжки.  Зазначені розрахунки та документи нічим не спростовані. 
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.  
В підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по травень 2017 року позивачем надані копії  розрахунку заробітної плати  (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.    
Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав своїх доказів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі  можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників. 
З  наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.
Відповідачем в березні 2017 року було прийнято рішення про встановлення простою не з вини працівників і оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу) за весь час простою в робочі дні згідно графіку роботи, що підтверджується відповідними наказами.  З наданих позивачем табуляграм вбачається, що позивачеві було нараховано саме оплату за час простою.
Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» Табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.
Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми)   були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).
Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення  позивач виконувала свої трудові обов`язки.
Посилання на те, що  неможливо було виконання відповідачем своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є безпідставним.  
Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.
Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.
Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки).
Також, згідно із долученою до матеріалів справи довідкою про доходи №4/2 від 09.01.2020 року та відомістю на виплату грошей №30 за березень 2017 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 2712,33 грн.  та виплачено у розмірі 2 156,80 грн. 25.07.2018 року, про що свідчить її особистий підпис  у зазначеній відомості (а.с.31, 32-33).
Зазначені виплати були враховані позивачем при визначені у позовних вимогах розміру заборгованості  за березень 2017 року та враховані судом першої інстанції під час розгляду справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на висновок   про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 10 275,27 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Краснолиманського міського суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: