ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 р. 	Справа № 480/3736/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,
Суддів: Бенедик А.П. ,  Гуцала М.І. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 (головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал) по справі № 480/3736/19
за позовом   ОСОБА_1   
до  Державної установи "Сумський слідчий ізолятор"  
про зобов`язання вчинити дії та призначення компенсації моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
19.09.2019, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» (далі - відповідач), в якому просить про зобов`язання негайно демонтувати камеру відеоспостереження з камери № 28  відповідача; призначити позивачу компенсацію за завдану відеоспостереженням за ним з 06.09.2019 в житловому приміщенні  йому моральну шкоду.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від  09.12.2019  відмовлено у  задоволенні клопотання про об`єднання справ №№480/2417/19 та 480/3736/19 в одне провадження.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі                            № 480/3736/19 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з судовим рішення, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати  рішення  суду першої інстанції, з прийняттям нового судового рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог  апеляційної скарги посилається на  невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи,  порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Крім цього, позивач вказує  на порушення норм матеріального і процесульного права, судом першої інстанції під час прийняття ухвал від 21.10.2019 та 09.12.2019. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної  скарги, рішення   суду першої інстанції вважає, що  апеляційна  скарга позивача не підлягає  задоволенню,  з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що    позивач відбуває покарання у вигляді  довічного позбавлення волі та утримується в камері № 28 сектора максимального рівня безпеки, де встановлені відеокамери, після набрання чинності вироку Сумського апеляційного адміністративного суду за ст. 115, п. 2 п. 13 ст. 296, ч. 2 ст. 122,                 ч. 1 10 ч. 1 ст. 70 КК України.
18.10.2019  актом  відповідача зафіксовано  повідомлення позивача про  те, що у камері               № 28 буде проводитись відеоспостереження для посилання нагляду та безпеки за даною категорією осіб, але без захоплення зони приватності.
Суд першої інстанції,  під час відмови у задоволенні позову, дійшов до висновку  про   те, що доводи  позивача про порушення його прав не знайшли  своє підтвердження під час розгляду справи в суді, є необґрунтованими та незаконними.
Колегія суддів погоджується з  такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Згідно до п. 13-1 ч. 1, ч. 2 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту 13-1 частини першої цієї статті.
На підставі  п. 1 ч. 2, ч. 9 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.
Розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
У відповідності до ст. 103 КВК України адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших злочинів, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.
Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.
Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
На підставі ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.
Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.
Особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню; їх ознайомлюють з правами, обов`язками та вимогами режиму. Речі, які є при них, а також передачі і посилки, що надходять на їх ім`я, підлягають огляду, а листування - перегляду. Їм забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, не дозволені для зберігання в місцях попереднього ув`язнення. Вилучені у них при доставленні в місця попереднього ув`язнення гроші зараховуються на їх особові рахунки, а цінні речі і предмети здаються на зберігання; гроші та цінні речі, одержані шляхом обману під час перебування в місцях попереднього ув`язнення або джерело одержання яких не встановлено, передаються в доход держави за мотивованою постановою начальника установи для попереднього ув`язнення, санкціонованою прокурором, копія якої приєднується до особової справи особи, яка тримається під вартою. Обшук співробітника кадрового складу розвідувального органу України, взятого під варту, та огляд його речей здійснюються тільки в присутності офіційних представників цього органу.
Особи, які заходять на територію установи або виходять з неї, підлягають огляду.
Згідно до ч. 3 ст. 18 КВК України у разі неможливості уникнути застосування заходів фізичного впливу вони не повинні перевищувати міри, необхідної для виконання покладених на адміністрацію місця попереднього ув`язнення обов`язків, і мають зводитися до завдання якнайменшої шкоди здоров`ю правопорушників. У разі необхідності адміністрація місця попереднього ув`язнення зобов`язана негайно подати допомогу потерпілим.
Відповідно до пп. 4 п. 2 розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної  кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 14.06.2019 № 1769/05 для забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою ув`язнених і засуджених, а також інших осіб застосовуються технічні засоби нагляду і контролю.
Адміністрація СІЗО зобов`язана письмово ознайомити ув`язнених і засуджених під їх особистий підпис про застосування технічних засобів нагляду і контролю.
Забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах, приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням, та у кімнатах проведення тривалих побачень.
Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.
В своїй позовній заяві та апеляційній скарзі позивач наполягає на порушенні його права на особисте життя, тобто  порушенням заборони захоплення зон приватності  під час встановлення камер відеоспостереження  у камері № 28 відповідача де він перебуває на цей час.
На його переконання,  встановлення відеокамери над вікном камери виключає можливість йому вести приватне життя, зокрема, переодягатись, відпочивати на ліжку, користуватись туалетом.
Крім цього, позивач, вважає, що  кут камери охоплює  спальні місця та процес вживання їжі особами, які  тримаються в цій камері.
Позивач каже про порушення права його на кореспонденцію, оскільки  відеокамери мають змогу наглядати за його  кореспонденцією, з можливістю фотографувати її, впливати на свідомість позивача за допомогою екстрасенса, відеоспостереження працівниками відповідача - особами жіночої статі.
У відповідності до ч. 3 ст. 113 КВК України кореспонденція, яку одержують і надсилають засуджені до відбування покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягає перегляду.
Абзац перший пункту 4 розділу 1 Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої  наказом Міністерства юстиції від 02.07.2013 1304/5,  відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» і статей 8, 113 Кримінально-виконавчого кодексу України скарги, заяви, клопотання і листи (кореспонденція) осіб, узятих під варту, та засуджених, які відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягають перегляду, за винятком випадків, передбачених абзацом третім цього пункту.
За змістом  відзиву на апеляційну скаргу  у слідчих ізоляторах перегляд письмової кореспонденції осіб, узятих  під варту, та засуджених покладається на інспектора з обліку. До функціональних обов`язків  оператора теле-, відеоспостереження не входить перегляд кореспонденції. Адже оператор веде  спостереження за територією та об`єктами слідчого ізолятора одночасно на декількох  моніторах, кожен з яких має від 8 до 16 каналів. 
Окрім цього, в своєму відзиву на апеляційну скаргу  відповідача пояснює, що  позивач не правильно трактує  поняття «спальне місце» та «роздягальня».
Так,  кут камери огляду відеокамери не охоплює санітарний вузол  та душову, остання встановлена над вікном та не охоплює спальне місце.
Відповідач дотримується заборони використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах, приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням, та у кімнатах проведення тривалих побачень, та здійснення відеоспостереження  особами жіночої статті за чоловіками.
Колегія суддів зауважує на тому, що  пояснення відповідача про розташування камери відеоспостереження підтверджується наданими в апеляційній скарзі  позивачем   кресленням. 
Відповідь на відзив відповідача не містить обґрунтованих аргументів проти пояснень відповідача.
З приводу  посилань позивача у своїй відповіді на відзив на апеляційну скаргу про  недотримання принципу «законності» відповідачем під час здійснення таких дій, то колегія суддів зазначає на таке.
У відповідності до п. 1  глави 1 розділу 1  Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 14.06.2019 №1769/05, ці Правила, розроблені відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК), Закону України «Про попереднє ув`язнення», регулюють порядок й умови перебування у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, та окремих категорій засуджених.
В своїх запереченнях на відзив на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України - це наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Переліку технічних засобів нагляду і контролю, що використовуються у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, та Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України» від 26.06.2018 року № 2025/5 (далі - Правила № 2025/5). Цими Правилами № 2025/5 у своїй діяльності керується і державна установа "Сумський слідчий ізолятор".
Відповідно до норм Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (Правила           № 2025/5 в редакції від 26.06.2018 року) в установі діє центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоепостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю.
Система відеоепостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії.
Відповідно до п. 8 розділу VII. Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (Правила № 2025/5 в редакції від 26.06.2018) забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів:
у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах;
у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням;
у кімнатах проведення тривалих побачень;
у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.
П. 8 розділу V. Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (Правила № 2025/5 в редакції від 26.06.2018) передбачає, що кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю, у камерах ДІЗО/К/ПКТ(ОК) та секторів максимального рівня безпеки, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.
Згідно з п. 7 розділу VII Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (Правила           № 2025/5 в редакції від 26.06.2018) доступ персоналу виправної/виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.
З огляду на неведене, колегія суддів погоджується з позицією відповідача, що, основними функціями нагляду та безпеки є забезпечення безпеки персоналу СІЗО, ув`язнених (засуджених), цілодобовий контроль за їх поведінкою, виконання внутрішнього розпорядку дня, використання з цією метою технічних засобів, проведення перевірок наявності та інших заходів реагування на зміни ситуації в установі. Нагляд, який здійснюють працівники відповідача за допомогою технічних засобів нагляду і контролю є лише наслідком практичного виконання вимог діючих Правил № 1769/5.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що  дії відповідача по встановленню  відеокамери «PARTIZAN CDM -223S -IR Metal HD 4.2» у камері позивача  з дотриманням вимог про ознайомлення про це позивача  є правомірними.
За умови відсутності в позовній заяві обґрунтованих посилань на  конкретні обставини  щодо недотримання відповідачем встановлених заборон на  захоплення зон приватності під час встановлення камер відеоспостереження у камері № 28, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необгрунтованість позову правильним.
В силу приписів ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, колегія суддів позбавлена можливості  розглядати інші підстави позову, аніж ті які були заявлені  у суді першої інстанції.
З приводу посилань апеляційної  скарги  про порушення його права на безоплатну правову допомогу судом першої інстанції, то колегія суддів зазначає на таке.
У відповідності до ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
На підставі ст. 10 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.
Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, що стосуються дітей, надсилаються або подаються їх законними представниками.
Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, що стосуються осіб, визнаних судом недієздатними, або дієздатність яких обмежена судом, надсилаються або подаються їх опікунами чи піклувальниками.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення.
Якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.
Органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування забороняється встановлювати плату за надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, та за видачу особам бланків заяв, звернень, запитів, довідок, інших документів, подання яких передбачено законодавством для реалізації прав і свобод людини і громадянина.
Якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.
Якщо під час розгляду звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги встановлено, що особа потребує надання безоплатної вторинної правової допомоги, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, який розглядає звернення, зобов`язаний роз`яснити особі або її законному представникові порядок подання звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Звернення, що не стосуються надання первинної правової допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян.
За цим, колегія суддів вважає, що порушення прав позивача на безоплатну правову допомогу не відбулось.
Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції прав позивача під час вирішення питання про об`єднання справи та  проведення судового засідання в режимі  відеоконференції, то колегія суддів зауважує на таке. 
У відповідності до ст. 195 КАС України (в редакції, чинній на час правовідносин, на 21.10.2019) учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.
Свідок, перекладач, спеціаліст, експерт можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно в приміщенні суду.
У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.
Копія ухвали про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду негайно надсилається до суду, який зобов`язаний організувати її виконання, та особі, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Суд, який забезпечує проведення відеоконференції, перевіряє явку і встановлює особи тих, хто з`явився, а також перевіряє повноваження представників.
Використовувані судом і учасниками судового процесу технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення та звуку, а також інформаційну безпеку. Учасникам судового процесу має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового засідання, ставити запитання і отримувати відповіді, здійснювати інші процесуальні права та обов`язки.
Відеоконференція, у якій беруть участь учасники справи, фіксується судом, який розглядає справу, за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису. Відео- та звукозапис відеоконференції зберігається в матеріалах справи.
З огляду на призначення слухання справи без виклику сторін, колегія суддів вважає, що права позивача порушені не були під час відмови у задоволенні клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 
На підставі ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Про об`єднання справ в одне провадження або роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.
Справи, що перебувають у провадженні адміністративного суду, в разі об`єднання їх в одне провадження, передаються на розгляд судді, який раніше за інших суддів відкрив провадження у справі.
Якщо провадження у справах було відкрито в один день, справи в разі об`єднання їх в одне провадження передаються на розгляд судді, який першим прийняв рішення про їх об`єднання.
Справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають.
Суд першої інстанції вказав про різність предметів справ № 480/2417/19 та № 480/3736/19 як на підставу для відмови у задоволенні клопотання про об`єднання справ. Апеляційна скарга позивача не містить обґрунтувань заперечень таких мотивів.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги з цього питання є необґрунтованими. 
З приводу посилань на недотримання судом першої інстанції  вимог ст.ст.5,8, 13 Конвенцї  про захист прав людини і основоположних прав  у справі «Тимошенко проти України», «Горлов та інші проти Росії», то колегія суддів зазначає на таке.
У відповідності до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
На підставі ст. 17 Закону України «Про  виконання рішень та застосування  практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів  звертає увагу  на те, що чинне законодавство України передбачає  застосування не приписів Конвенції  про захист прав людини і  основоположних прав, а саме:  практики ( судових рішень) Європейського суду, тому посилання позивача на порушення його права, встановлених у статях Конвенції  про захист прав людини і основоположних прав -  є необґрунтованим.
За висновками рішення Європейського Суду у справі «Тимошенко проти України» (заява  № 49872/11),  встановлено порушення  прав заявника за статтею 3 Конвенції щодо стверджуваного жорстокого поводження із заявницею під час її переведення до лікарні 20 квітня 2012 року та його розслідування, а також скарги за статтями 5 і 18 Конвенції прийнятними.
За таких  підстав, колегія суддів вважає,  що вказаним рішенням Європейського Суду у  справі «Тимошенко проти України» встановлені порушення прав за інших аніж висловлені позивачем у своєму позові обставин.
Щодо  незастосування судом першої інстанції до даного спору приписів рішення Європейського суду у справі «Горлов та інші проти Росії» (заява № 27056/06) , то колегія суддів застережує на таке.
В названому рішенні Європейський Суд каже, що «… сторонами не був оскаржений той факт, що постійне відеоспостереження CCTV за ув`язненими в їх камерах складало втручання у право заявників на повагу до їх приватного життя. Таке втручання порушувало б статтю 8, якщо б воно не було «відповідним до закону» у значенні статті 8§2. Таким чином закон повинен бути досить доступним та передбачуваним, тобто сформульованим з достатньою точністю для того, щоб особа могла регулювати його або її поведінку. 
У цій справі уряд покладався на різні законодавчі положення та підзаконні акти. Проте, після їх розгляду Суд визнав, що відповідні законодавчі положення встановлювали загальне правило, яке дозволяло адміністраціям пенітенціарних установ та слідчих ізоляторів звертатися до заходів відеоспостереження, в той час як підзаконний акт лише відтворював ці положення, а не уточнював їх. Зокрема, не було зазначено, наприклад, чи загальні і житлові зони повинні підпорядковуватися спостереженню; в який час дня воно повинне працювати; його умови та тривалість; застосовні процедури, тощо.
В той час як Суд визнав, що цей захід мав певну основу в національному законодавстві, він не був переконаний, що існуюча нормативно-правова база була сумісною з вимогою «якості права». Фактично, національна нормативно-правова база надавала адміністрації слідчих ізоляторів та пенітенціарних установ необмежені повноваження здійснювати постійне відеоспостереження за кожною особою, яка знаходиться в досудовому ув`язненні або в ув`язненні після засудження, без будь-яких умов на будь-якій території установи, в тому числі в  камерах,  протягом невизначеного терміну без періодичних переглядів. В тогочасному вигляді національне законодавство фактично не пропонувало жодних гарантій від зловживань державних посадових осіб.
Хоча Суд міг визнати, що, може виникнути необхідність контролювати певні території пенітенціарних установ, або певних ув`язнених на постійній основі, він встановив, що існуючу нормативно-правову базу в Росії неможливо вважати достатньо зрозумілою, чіткою та докладною для того, щоб надавати відповідний захист від свавільного втручання органів влади у право на повагу до приватного життя. Тому Суд дійшов висновку, що цей захід не був «відповідним до закону», як цього вимагає стаття 8 § 2. Отже мало місце порушення статті 8.
Суд зазначив, що відповідні судові рішення виявили, що національні суди, у тому числі суди найвищого рівня – Конституційний Суд і Верховний Суд Російської Федерації – загалом вважали постійне відеоспостереження необхідним елементом покарання у вигляді позбавлення волі, а також частиною механізму, який забезпечував особисту безпеку ув`язнених і співробітників відповідних установ, виконання ув`язненими їх обов`язків та дотримання режиму тримання під вартою. Таким чином, було зрозуміло, що національне законодавство не передбачало жодного встановлення балансу або надання можливості особі отримати судовий перегляд пропорційності його/її розміщення під відеоспостереженням з інтересами забезпечення недоторканності його або її приватного життя.
Проте сутність скарги заявників полягала у відсутності будь-яких істотних шляхів відшкодування на національному рівні в їх особливій ситуації, тобто їх перебування під постійним відеоспостереженням, яке негативно впливало на їх приватне життя. Отже, Суд визнав, що пан Vakhmistrov та пан Sablin не мали в своєму розпорядженні ефективного національного засобу правового захисту стосовно їх скарг відповідно до статті 8, в порушення статті 13».
З огляду на  наведений вище  аналіз  нормативного регулювання  даного питання чинним українським законодавством, існування  законодавчої процедури оскарження дій відповідача,  конкретизації на законодавчому рівні місць здійснення такого відеоспостереження та  наявність можливості у позивача за такої обізнаності моделювати свою поведінку, колегія суддів, вважає, що  доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.
Стосовно частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає на таке.
У відповідності до  ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі приписів ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
в інших випадках, встановлених законом.
З огляду на  невстановлення судом  протиправності дій відповідача, колегія суддів вважає й відсутні підстави для вішкодування моральної шкоди позивачу, тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної частини позову є обґрунтованими. 
Позивач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції була заявлена клопотання про визнання судом його участь у справі обов`язковою.
У відповідності до  ч. 2 ст. 311 КАС України якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
На підставі ст. 159 КАС України при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у визначених цим Кодексом випадках.
Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Згідно до ч. 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частина 1 ст. 310 КАС України каже, що апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
Ухвалою  колегії суддів від 27.03.2020 в  ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції перегляд справи призначений в порядку письмового провадження.
Ухвалою колегії суддів  від 13.04.2020  учасникам справи надано строк до 18.05.2020  для подання відповіді на відзив на апеляційну скаргу та заперечень на відповідь на відзив на апеляційну скаргу та ознайомлення з такими документами.
Колегія суддів  вважає клопотання про визнання особистої участі позивача  у судовому засіданні необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки справу можливо вирішити за наявними у справі матеріалами. 
На підставі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 по справі                            № 480/3736/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.О. Донець 	
Судді	   	А.П. Бенедик    М.І. Гуцал