29.04.20
22-ц/812/867/20
Справа № 471/528/19
Провадження № 22ц/812/867/20                        Головуючий у 1-й інстанції Кологрива Т.М. 
Категорія 27                                         Доповідач в апеляційній інстанції Колосовський С .Ю.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

29 квітня 2020 року                             м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючий - Колосовський С.Ю.,  
судді: Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,
секретар судового засідання – Горенко Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу цивільну справу
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)
на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2020 року
за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила: 
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 82 759 грн. 90 коп. заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеного з ним 20 червня 2012 року договору кредитування з використанням кредитки «Універсальна» у встановлені строки не погашав суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення простроченої кредитної заборгованості за тілом кредиту з урахуванням пені і штрафних санкцій. 
У запереченнях на позовну заяву відповідач зазначав, що отримав кредитну картку як додаткову до зарплатної картки, з ним не узгоджувався та до його відома не доводився розмір кредитного ліміту. Наголошував, що в анкеті заяві не зазначено розмір процентної ставки, обсяг та види відповідальності за порушення зобов`язання, тому вважати вказану анкету – заяву разом із Тарифами банку та Умовами та правилами надання банківських послуг» договором за яким досягнуто домовленість за істотними умовами у позивача підстав не було. Посилався на відповідну судову практику та норми чинного законодавства.
Також відповідач вважав, що позивач пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки дізнався про порушене право у січні 2015 року.
У відповіді на відзив позивач заперечував щодо доводів відповідача, та вважав позов таким, що підлягає задоволенню.
Наголошував, що в матеріалах справи містяться всі необхідні докази наявності між учасниками справи укладеного кредитного договору, а також користування відповідачем кредитними коштами.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 517 грн. 28 коп. 
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відсутністю письмового підтвердження узгодження сторонами умов кредитного зобов`язання, здійснених погашень тіла кредиту позичальником, відсутні підстави для нарахування банком штрафних санкцій, а тому вирахував заборгованість виходячи з того, що банк має право на отримання фактично використаних та не повернутих коштів.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, містить помилкові висновки, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 30 423 грн.86 грн. та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. 
На думку представника позивача висновок суду про те, що сторони не узгодили усі умови договору, в тому числі процентну ставку за користування наданим банком кредитом та відповідальність за прострочення виконання зобов`язань в вигляді штрафів та пені, ґрунтується на припущеннях.
Звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що у відповідності до ст. 49 Закон України «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів заборонено, а оскаржуване рішення суперечить принципу платності кредитного договору та ставить під загрозу стабільність роботи банку, який є одним із трьох системно важливих банків в державі.
Наявність заборгованості підтверджується належними доказами, як от банківська виписка яка є первинним банківським документом та містить відомості щодо користування позичальником кредитними коштами. 
Крім того, на думку банка, внесення позичальником коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, свідчить про згоду відповідача із запропонованими банком умовами кредитування. 
Відповідач, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.
Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2012 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання ПАТ КБ «ПриватБанк» банківських послуг з використанням кредитної картки «Універсальна», у якій не зазначено жодної суттєвої умови, як то: розмір кредитного ліміту, процентів, штрафних санкцій (а.с.9). 
В той же час за випискою з особового рахунку позичальнику ОСОБА_1 неодноразово надавалися кредитні кошти у розмірі, що не перевищували встановлений на 9 січня 2015 року кредитний ліміт в сумі 8 000,00 грн., який збільшено до 45 000,00 грн. з 29 травня 2017 року та знижено з 4 липня 2018 року до 44 040,00 грн., а 18 липня 2018 року зведено до 0,00 грн. з кінцевим терміном їх повернення, що відповідає строку дії платіжної картки до вересня 2020 року (а.с.181, 106). 
Відтак, за наведених обставин, договір, укладений між сторонами повинен був складатися, зокрема, із анкети-заяви позичальника щодо приєднання, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою.
Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, але не узгоджено з банком інші складові договору про надання банківських послуг, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ним не підписані (а.с.10-25).
Таким чином, відповідачем надана лише згода на те, що він зобов`язується знайомитися з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозуміли усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Тому банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.11-25) та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.10), які повинні бути невід`ємною складовою договору приєднання, але вони позичальником не підписані та відсутні дані про його ознайомлення з їх змістом на час складання анкети-заяви, а саме відсутній підпис позичальника на тих умовах та правилах, які існували на час пропозиції щодо кредитування.
Посилання представника позивача на отримання позичальником кредитних коштів та їх погашення, що свідчить передусім, на його думку, про згоду відповідача на нарахування йому визначених банком процентів, комісії та пені, ґрунтується на припущеннях. А саме отримання ОСОБА_1 суми тіла кредиту та її погашення без визначення цільового призначення платежу, зазначає тільки згоду позичальника на повернення використаного тіла кредиту та не свідчить про узгодження нарахованих йому за використання коштів процентів, пені та штрафів, розмір яких визначається банком одноособово без письмового погодження з позичальником. 
Незважаючи на такі обставини, банком станом на 20 травня 2019 року, розрахована заборгованість відповідача за тілом, простроченим тілом кредиту та штрафними санкціями, яка на його думку склала загальну суму боргу в 82 759 грн. 90 коп., в тому числі: 36 941 грн. 14 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 20 176 грн. 01 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 21 125 грн. 61 коп. – заборгованість за пенею, а також 500 грн. 00 коп. – фіксована частина штрафу і 3 917 грн. 14 коп. – процентна складова штрафу. 
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .
Однак, у заяві позичальника від 20 червня 2012 року не встановлена процентна ставка у відповідності до положень частини 1 статті 1048, частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору), не у фіксованому, і не у змінюваному розмірі. 
Відтак, в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати проценту ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (частина 4 статті 1056? ЦК України), про що кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника. 
Але з розрахунку (а.с.5-8) вбачається, що заборгованість розрахована із урахуванням процентів за користування кредитом у щомісячному розмірі 2,9% збільшеного в односторонньому порядку до 3,6% та із застосуванням пені за двома різними коефіцієнтами за рахунок яких позивачем була неправомірно розрахована заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту та застосовано штрафні санкції у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з погашення тіла кредиту, та які безпідставно погашені за рахунок кредиту, незважаючи на те, що у заяві позичальника від 20 червня 2020 року відсоткова ставка не зазначена, а застосування пені, комісії та штрафів не передбачено.
За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами і штрафних санкцій, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи.
З урахуванням вищенаведеної правової позиції ВП ВС судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для розрахунку та стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту з урахуванням включення до такої заборгованості процентів за користування кредитом, та окремо таких складових як пені та штрафу, а також вірно оцінені ті обставини, що позичальник під час підписання анкети, у якій відсутні усі складові кредитного договору, не ознайомлений з Тарифами банку. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для застосування процентної ставки, неустойки, які суттєво вплинули на розрахунок заборгованості за тілом кредиту внаслідок чого було вирахувано прострочене тіло кредиту.
При цьому колегія суддів враховує, що як вбачається з наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, погашення позичальником процентів за користування кредитом в сумі 56 440 грн. 81 коп., на підставі умов та правил надання банківських послуг, здійснено в рахунок тіла кредиту, а такі проценти банком нараховані безпідставно. Крім того позивачем було безпідставно додатково нараховано і пеню за прострочене зобов`язання, які відображено в іншій частині розрахунку.
Також, на думку колегії суддів, хибність розрахунку заборгованості за кредитом, окрім штучно збільшеної заборгованості за тілом кредиту з вищевказаних причин, також підтверджується випискою з карткового рахунку позичальника (а.с.178-180).
Із наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 5-8) та особового рахунку (а.с.178-180) вбачається, що за нарахований період позичальником використано 47366 грн. 12 коп. кредитних коштів, на погашення яких внесено 49 163 грн. 23 коп., на що позивач посилається в тексті апеляційної скарги, зазначаючи суму погашень в розмірі 52 235 грн. 53 коп. 
За такого, дійшовши до вірного висновку щодо відсутності підстав щодо стягнення штрафу, пені та процентів за користування кредитом у вигляді простроченої заборгованості за тілом кредиту, суд правильно відмовив у стягненні частини заборгованості за тілом кредиту вирахувавши її шляхом віднімання платежів, які не підлягають сплаті.
Отже, рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає. 
Посилання банка на використання позичальником кредитних коштів в загальному розмірі 177 984 грн. 94 коп. не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки ця сума містить в собі складові не обумовлені в анкеті-заяві.
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення законодавства та переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
Рішення суду в частині відхилених вимог про стягнення неустойки не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.
Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК України підлягає відхиленню. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
постановила:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий                                         С.Ю. Колосовський 
Судді                                                         О.В. Локтіонова
О.О. Ямкова