КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №752/7121/19                                                                        головуючий у суді І інстанції: Колдіна О.О
провадження №22-ц/824/5580/2020                                                головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 червня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Іванової І.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20.08.2010 року у розмірі 33073,82 грн. та судовий збір 1921,00 грн.. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем 20.08.2010 року кредитного договору Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.Відповідно до п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 зобов`язався погашати заборгованість за кредитним лімітом, процентами за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Однак, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 19.03.2019 року має прострочену заборгованість в сумі 33073,82 гривень.
За вказаних обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 33073,82 грн., а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн..
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року відмовлено у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що позивачем надані належні, допустимі докази по справі. Крім того, зазначає, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином. 
Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надав.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. А також, що наданий позивачем розрахунок заборгованості нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Крім того, відомості про розмір процентів за користування кредитом, комісії та штрафів у підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві, відсутні.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК Українидоговори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт укладання між сторонами кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення.
Відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаного нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Встановлено, що на підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості, позивачем надано копію анкети-заяви про приєднання до Умо в та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Довідка про умови кредитування із використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача (а.с.16-33).
20.08.2010 року року відповідач підписав анкету-заяву, в якій виявив бажання на оформлення на його ім`я «Платіжну картку кредитка «Універсальна», а також зазначено суму бажаного кредитного ліміту у розмірі 3000,00 грн., при цьому підписана заява не містить згоди на отримання ним саме кредитної кратки, якою є кредитка «Універсальна».
 Як вбачається із копії анкети-заяви позичальника, наданої позивачем, бажана сума сума кредитного ліміту вказана у розмірі 3000,00 грн., а в позовній заяві представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 підписав заяву б/н від 20.08.2010 року та отримав кредит у розмірі 9900,00грн..
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 19 березня 2019 року становить 33073,82 грн., і складається із тіла кредиту - 14534,26 грн., заборгованості за простроченим тілом кредита - 7382,10 грн., заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 8396,52 грн., нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 709,81 грн., а також штрафи (фіксована частина) -   500,00 грн. та (процентна складова) 1551,13 грн. (а.с. 8-15)
Також, судом встановлено, що в наданих позивачем розрахунках заборгованості за договором б/н від 20.08.2010 рокувідсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок. 
Крім того, розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року.Отже, зазначений розрахунок не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами.
Позивачем не доведено факт укладання з відповідачем 20.08.2010 року договору про надання банківських послуг у якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення.
Крім того, з матеріалів справи не вбачається доказів про відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.
Розрахунок заборгованості, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру заборгованості, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.
Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що розрахунки заборгованості, які містяться в матеріалах справи, нічим не обґрунтовані, тому правапозивача не булопорушено відповідачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надані належні, допустимі докази по справі, не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підтверджують отримання коштів відповідачем починаючи з 2010 році та наступних роках.
Також, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином, оскільки позивачем до суду першої інстанції ненадано первинних фінансових документів з яким можливо було встановити факт отримання коштів та розміри отриманих коштів для можливості спростування або визнання розміру заборгованості.   
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.  
Письмові докази подані позивачем разом із апеляційною скаргою (виписки по рахункам, довідки про отримання карток), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки заявником в апеляційні скарзі, не наведено обґрунтування причин неподання нових доказів у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «03» червня 2020 року. 

Головуючий суддя     Судді	Л.П. Сушко         О.І. Сліпченко         І.В. Іванова