Постанова 
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/8741/13-ц
провадження № 61-21459св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач),  Бурлакова С. Ю., Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України         в Одеській області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України,  заступника прокурора Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в складі судді Шенцевої О. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.; ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2013 року представник громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові - ОСОБА_1 ) та громадянина України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду                       з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України          в Одеській області (далі - ГУ МВС України в Одеській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), в якому                                     з урахуванням уточнень просив стягнути з Державного бюджету України             в особі ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ): 399 110 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) еквівалентно 9 214 973 грн 76 коп., на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури              і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року                    за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139 грн 70 коп., на підставі статей 1166, 1173, 1176 та частини другої статті 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 165 168 грн, завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ МВС України                в Одеській області.
 
Позов мотивований тим, що 05 березня 1999 року громадянин США           ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) був захоплений бандитським угрупованням           з метою отримання викупу в розмірі 800 000 доларів США, що встановлено вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня                   2007 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,            ОСОБА_7 та інших у скоєнні різних тяжких злочинів. Унаслідок фізичних, психічних катувань і насильства ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) змушений був погодитися на висунуті умови та став телефонувати своїм знайомим з тим, щоб вони збирали гроші для його викупу. ОСОБА_2 погодився надати йому таку допомогу. Саме з ОСОБА_2 викрадачі розмовляли та домовлялися про місце і спосіб передання грошових коштів. 20 березня 1999 року при перевезенні автомобілем частини валютних коштів ОСОБА_2 був затриманий працівниками міліції, а грошові кошти                 в розмірі 400 000 доларів США були вилучені, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 041990183, порушеної згідно                       з постановою слідчого від 20 березня 1999 року за фактом замаху на використання валютних цінностей як засобу платежу та незаконних валютних операцій, вчинених у великих розмірах, за ознаками статей 17, 80 частини другої Кримінального кодексу України (1960 року). 
 
У подальшому ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зміг зібрати 300 000 доларів США, які передав бандитському угрупованню, а потім додатково ще 500 000 доларів США, після чого його і його сестру відпустили. Вилучені працівниками міліції валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США належать ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), що підтверджується наявними             в матеріалах справи доказами, які мають преюдиційний характер.
 
Згідно з постановою слідчого від 22 березня 1999 року вилучені валютні кошти у сумі 399 110 доларів США були здані на збереження в касу Фінансово-економічного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ФЕУ МВС України в Одеській області). 13 квітня 1999 року постановою слідчого СУ МВС України в Одеській області Козлова Д. В. кримінальну справу № 041990183 закрито з підстав пункту другого статті 6 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) за відсутністю складу злочину, постановою слідчого від 13 квітня 1999 року вилучені кошти передані у власність держави. Ця постанова слідчого не виконана, але 30 квітня 1999 року валютні кошти використані УМВС України                в Одеській області на погашення заборгованості з грошового забезпечення співробітників зазначеного управління з умовою наступного повернення витрачених коштів з державного бюджету. Вказані постанови від 20 березня 1999 року та від 13 квітня 1999 року у кримінальній справі № 041990183,           у тому числі щодо вилучення грошових коштів та передання їх у власність держави, неодноразово оскаржувались ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та скасовані, провадження у кримінальній справі остаточно закрито            10 грудня 2012 року.
 
Позивач вважає, що валютні кошти у сумі 399 110 доларів США підлягають поверненню ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) з виплатою суми, нарахованої відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, вказаними неправомірними діями працівників міліції, які не повертають йому вилучені грошові кошти,   ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) завдано моральну шкоду, яку він оцінює  у 330 336 грн. Позивач ОСОБА_2 вважає, що через тривале притягнення до кримінальної відповідальності органами дізнання та досудового слідства йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює             у 165 168 грн.
 
Посилаючись на ці обставини, статті 22, 23, 386, 387, 625, 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України та статті 1, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», представник позивачів                   ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня                 2015 року позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн 76 коп.                            У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керуючись положеннями статті 236-8 КПК України (1960 року), статей 22, 1166, 1176 ЦК України, статей 1, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходив з того, що позовні вимоги                           ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на його                      користь 399 110 доларів США, що еквівалентно 9 214 973 грн 76 коп.,                           є обґрунтованими, оскільки  факт належності ОСОБА_1                    ( ОСОБА_1 ). грошових коштів, вилучених у ОСОБА_2 , підтверджений матеріалами  кримінальної справи № 0419990183 , яка закрита за відсутністю складу злочину.  
 
Відмовляючи в задоволенні решти вимог, місцевий суд виходив з того,                                  що  відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання; на суму відшкодування не повинні нараховуватись проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України. Стягнення такої суми призведе до її подвійного нарахування; суд не встановив підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ). та ОСОБА_2 .
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року                в частині задоволення позову представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ГУ МВС в Одеській області, ДКС України             про стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення грошових коштів у сумі 399 110 доларів США, апеляційний суд зробив висновок про відсутність в матеріалах справи безспірних доказів на підтвердження того, що вилучені 20 березня 1999 року у ОСОБА_8 грошові кошти                      у вказаному розмірі належать саме ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ).
 
Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду для належної оцінки   доказів стосовно: а) обставин, встановлених вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07;            б) правомірності актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, спрямованих на вилучення грошових коштів, ї їх конвертування та подальшого спрямування на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області; в) законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у контексті положень статті першої Протоколу № 1 до Конвенції.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня                              2019 року апеляційну скаргу ДКС України залишено без задоволення,                         апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , задоволено частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року                   в частині стягнення з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 399 110 доларів США, що                               з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить                                         9 214 973 грн 76 коп., та в частині підстав відмови у стягненні трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США - змінено.
Стягнено за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 399 110 доларів США. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення 198 330,33 доларів США з інших підстав.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року                  в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнено за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) моральну шкоду в розмірі 330 336 грн.
В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення вилучених коштів у розмірі 399 110 доларів США та трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, виходив з того, що суд першої інстанції зазначив                  у резолютивній частині судового рішення заборгованість, яка підлягає стягненню, не лише у валюті, яка була фактично вилучена, а й у гривневому еквіваленті, що є зайвим, оскільки належним виконанням рішення в цьому випадку є повернення коштів в іноземній валюті; суд першої інстанції помилково зазначив про неможливість застосування частини другої             статті 625 ЦК України, тому що вказані положення поширюються на прострочення грошового зобов`язання, навіть якщо це зобов`язання                      є позадоговірним (деліктним). Однак у цьому випадку визначальним є те, що їх не можна застосувати до зобов`язання, що виникло у період чинності ЦК УРСР (1963 року), яким така відповідальність передбачена не була.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь  ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), апеляційний суд виходив з того, що вилучення ГУ МВС України в Одеській області грошових коштів і передання їх за наявності постанови слідчого від 13 квітня 1999 року про закриття кримінальної справи за відсутністю складу злочину у власність держави,            є свавільним втручанням держави в особі правоохоронного органу                         у власність ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ). При визначенні її розміру суд врахував характер допущеного порушення прав особи, його тривалість (майже 20 років), засади справедливості, добросовісності та розумності.
 
Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення в частині відмови                  в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, погодився із судом першої інстанції про їх недоведеність, оскільки                   з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 був притягнений до відповідальності як підозрюваний та обвинувачений у кримінальному провадженні (кримінальній справі), був підданий суду або засуджений.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У грудні 2019 року ДКС України, заступник прокурора Одеської області, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), в особі представника - ОСОБА_3 , звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами, в яких посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
ДКС України просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду,  ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга ДКС України мотивована тим, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зауважує, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства відшкодовується на загальних підставах винною особою, яка її завдала, тобто органами  МВС України. Звертає увагу на те, що юридичні особи, в тому числі, ГУ МВС України в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями. Під час розгляду справи ліквідовано ГУ МВС України в Одеській області, проте суд першої інстанції не вирішив питання залучення правонаступника чи закриття провадження у справі. Вказує, що            ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) не надав доказів на підтвердження належності йому вилучених у ОСОБА_2 грошових коштів та не довів належними доказами завдання йому моральної шкоди.
 
Заступник прокурора Одеської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимогОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення вилучених грошових коштів у розмірі 399 110 доларів США, моральної шкоди у розмірі 330 336 грн,  ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити, в решті судові рішення залишити без змін.
Касаційна скарга заступника прокурора Одеської області мотивована тим, що суди, стягуючи 399 110 доларів США з Державного бюджету України, дійшли помилкового висновку про їх належність  ОСОБА_1                   ( ОСОБА_1 ). Зауважує, що кошти вилучені  у ОСОБА_8 , а не                  у ОСОБА_2 , будь-яких належних підтверджень права власності  ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) на спірні кошти не надано. ОСОБА_8 не звертався з вимогами повернути вилучені кошти. Судове рішення                     у кримінальній справі не є допустимим доказом належності права власності на майно та грошові кошти. Суди невірно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»та частини шостої, сьомої статті 1176 ЦК України. ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) не навів, а суд не встановив, які саме негативні наслідки морального характеру мали місце через неповернення грошових коштів.
 
ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), в собі представника - ОСОБА_3 , просить постанову апеляційного суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення трьох процентів річних у розмірі 198 330,33             доларів США, ухвалити в цій частині нове судове рішення про їх задоволення, у решті постанову залишити без змін.
Касаційна скарга ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ) мотивована тим, що будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення, і в разі його порушення підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України. Зауважує, що висновок апеляційного суду щодо неможливості застосування до спірних правовідносин частини другої статі 625 ЦК України через те, що вони виникли під час дії ЦК УРСР (1963 року), яким не передбачена така відповідальність, є помилковим і спростовується положеннями статті 214 ЦК УРСР (1963 року), відповідно до яких боржник, в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, повинен сплатити (на вимогу кредитора), зокрема, три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.
 
Короткий зміст відзивів на касаційні скарги та узагальнення їх доводів
 
У січні та лютому 2020 року до суду касаційної інстанції надійшли відзиви        ГУ МВС України в Одеській області, в яких управління просить касаційні скарги ДКС України, заступника прокурора Одеської області задовольнити,                    а касаційну скаргу ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ), подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
При цьому ГУ МВС України в Одеській області  посилається на те, що апеляційний суд не встановив походження вилучених грошових коштів                   у розмірі 399 110 доларів США. ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ) не надав доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Суди помилково застосували до спірних правовідносин норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
Не погоджується з доводами касаційної скарги ДКС України з приводу того, що стягнення повинно проводитись не за рахунок коштів Державного бюджету України, а з рахунків винних органів як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів. Зазначає, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Така завдана шкода відповідно до статті 1174 ЦК України відшкодовується державою.
З приводу касаційної скарги ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), поданої представником - ОСОБА_3 , зазначає, що позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 198 330,33                доларів США пов`язані із загальним предметом спору, і якщо ці грошові кошти не належать йому, то і не може бути проведене відповідне стягнення. Відповідальність у вигляді стягнення трьох процентів річних від простроченої суми не поширюється на правовідносини, що виникають                   у зв`язку із завданням шкоди. Вимоги частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до правовідносин, що виникли між кредитором та боржником, проте між ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та ДКС України не існувало таких правовідносин. 
 
У січні та лютому 2020 року до суду касаційної інстанції надійшли відзиви ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ), подані представником - ОСОБА_3 ,             у яких він просить касаційні скарги ДКС України, заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.
Посилається на те, що шкода, завдана органами державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади,відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України відшкодовується державою. Звертає увагу на те, що відповідачем у справі є ГУ МВС України в Одеській області, яке досі не припинило свою діяльність (ліквідаційна процедура не завершена). Спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зумовлене тривалим втручанням держави в особі правоохоронних органів у його власність.
При цьому погоджується з доводами касаційних скарг ДКС України, заступника прокурора Одеської області щодо помилкового посиланнями судами на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалами Верховного Суду від 27 грудня 2019 року, від 27 січня                        2020 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 до               ГУ МВС України в Одеській області, ДКС України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, і прокуратури, до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 до ГУ МВС України                       в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, і прокуратури, призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ДКС України, заступника прокурора Одеської області не підлягають задоволенню, тоді як  касаційна скарга ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), подана представником - ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 березня 1999 року громадянин США                     ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) був захоплений бандитським угрупованням               з метою отримання викупу.
 
Утримуючи  ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) в заручниках, члени банди  вимагали  від нього за  звільнення 800 тисяч доларів США. 
 
Зазнавши фізичних і психічних катувань та насильства, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) погодився виплати означену суму грошових коштів.
 
Доручення  ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )  щодо збору 400 000 доларів США виконував ОСОБА_2 , який отримав грошові кошти, належні                ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), від колишньої дружини ОСОБА_9 в розмірі 315 000 доларів США та від інших осіб у розмірі 85 000 доларів США.
 
20 березня 1999 року при перевезенні грошових коштів ОСОБА_2 автомобіль, яким керував ОСОБА_8 , був затриманий працівниками державної автомобільної інспекції,  грошові кошти в розмірі 399 110 доларів США , призначені для викупу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), були вилучені.
 
Обставини вилучення грошових коштів підтверджено матеріалами кримінальної справи № 0419990183 , яка 20 березня 1999 року порушена за ознаками посягання на злочин, передбачений частиною другою статті 80 КК України (1960 року); протоколами допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , які підтвердили, що 20 березня 1999 року перевозили грошові кошти  ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) для його викупу у бандитів.
 
22 березня 1999 року постановою слідчого СУ УМВС України в Одеській області Козлова Д. В. вилучені валютні кошти у сумі 399 110 доларів США були здані на збереження до каси ФЕУ МВС України в Одеській області.
 
13 квітня 1999 року постановою слідчого СУ МВС України в Одеській області Козлова Д. В. кримінальну справу № НОМЕР_1 закрито за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , вилучені грошові кошти постановою слідчого від 13 квітня 1999 року передані у власність держави.
 
19 квітня 1999 року та 05 травня 1999 року ОСОБА_2 звертався до слідчого Козлова Д .  В . із заявою про повернення вилучених грошових коштів, які збирав та перевозив за дорученням    ОСОБА_1                 (ОСОБА_1 )  для  викупу останнього.
01 червня 1999 року аналогічну заяву-скаргу подав ОСОБА_1                 ( ОСОБА_1 ).
 
Постанова слідчого СУ МВС України в Одеській області                                  Козлова Д. В. від 13 квітня 1999 року про передання вилучених валютних коштів у власність держави не виконана.
30 квітня 1999 року вилучені грошові кошти використані УМВС України             в Одеській області на погашення заборгованості з грошового забезпечення співробітників УМВС України в Одеській області за умови наступного повернення витрачених коштів з державного бюджету. 
 
Процесуальні дії слідчих неодноразово оскаржувалися в судовому порядку. 10 грудня 2012 року кримінальна справа № 0419990183 ,  порушена                         20 березня 1999 року за ознаками посягання на злочин, передбачений частиною другою статті 80 КК України (1960 року), остаточно закрита.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно із статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті:  така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності               у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями               і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 
 
Дії (бездіяльність) ГУ МВС України в Одеській області, унаслідок яких (якої) завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).
 
Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 81 КПК України (1960 року) питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи, при цьому: гроші,  цінності та інші речі, які були об`єктом злочинних дій, повертаються їх законним володільцям, а якщо їх не встановлено, то ці гроші, цінності та речі переходять у  власність держави.
Відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК України (1960 року) та статей 167-169 КПК України (2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема, повернення вилучених речей.
 
Отже, обов`язок повернути тимчасово вилучене майно після закриття кримінальної справи (провадження) прямо передбачений чинним законодавством.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Закріплена у цій статті презумпція правомірності набуття права власності на певне майно означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97  ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада                   1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак             в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки                     у повному обсязі.
 
Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким органом у цій справі є ГУ МВС України в Одеській області, як особа, відповідальна за повернення тимчасового вилучених грошових коштів, та ДКС України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.
 
Враховуючи викладене, визначений законом обов`язок повернути вилучені грошові кошти не виконаний і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій їх повернення, не встановлено строку повернення, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) збитків                  у розмірі суми неповернутих тимчасово вилучених грошових коштів.
 
Зазначений висновок повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. 
 
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що вилучені грошові кошти у розмірі 399 110 доларів США,          в межах кримінальної справи № 0419990183 , яка 10 грудня 2012 року остаточно закрита, належать ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та досі йому не повернені, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Разом з тим суд першої інстанції, посилаючись на застосовані норми права, одночасно с нормами ЦК послався і на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що є помилковим, але  зазначене на правильність вирішення спору в цій частині не вплинуло, а тому ухвалені рішення суду першої інстанції та апеляційного суду не можуть бути скасовані в цій  частині лише  з формальних міркувань.
 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                  з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт третій цієї статі передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Тобто суд має з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості                                     і справедливості.  
 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на користь  ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), встановивши, що протягом 20 років ГУ МВС України в Одеській області не повертає вилучені грошові кошти ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) у розмірі 399 110 доларів США, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування завданої йому такими діями моральної шкоди.
 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд правильно враховував характер та обсяг моральних страждань, зокрема,             їх тривалість та істотність вимушених змін у житті  ОСОБА_1                     ( ОСОБА_1 ) у зв`язку з неналежним виконанням ГУ МВС України                       в Одеській області обов`язку щодо повернення вилучених грошових коштів, а також обсяг та тривалість зусиль, необхідних для відновлення його порушених прав, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
 
Доводи касаційних скарг ДКС України і заступника прокурора Одеської області про те, що  ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )не довів заподіяння йому моральної шкоди, є необґрунтованими та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами.
Зазначені дії ГУ МВС України в Одеській області безумовно перебувають                 у причинному зв`язку із заподіяними ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) моральними стражданнями, який мав правомірні очікування на повернення вилучених грошових коштів у законний спосіб, у межах розумного строку.
 
З приводу позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь моральної шкоди, завданої діями органів дізнання, досудового слідства, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про їх необґрунтованість, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 був притягнений до відповідальності як підозрюваний, обвинувачений у кримінальному провадженні (кримінальній справі), підданий суду, засуджений. 
 
З урахуванням наведеного суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) грошових коштів у розмірі 399 110 доларів США, моральної шкоди у розмірі 330 336 грн та відсутності підстав для стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_2 .
 
Посилання ДКС України на те, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо залучення правонаступника ГУ МВС України в Одеській області чи закриття провадження у справі, є безпідставними, оскільки на час розгляду справи та її перегляду запис про припинення такої юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не внесений.  
 
Інші доводи касаційних скарг ДКС України, заступника прокурора Одеської області також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених              в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників  з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення трьох процентів річних, нарахованих згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, слід зазначити таке.
 
Апеляційний суд правильно вказав, що положення частини другоїстатті 625 ЦК України поширюється на прострочення грошового зобов`язання, навіть якщо це зобов`язання є позадоговірним (деліктним).
 
Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15, відповідно до якого у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Проте, відмовляючи в задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив                  з того, що положення цієї норми введенні в дію в 2004 року, тому вони не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли значно раніше (1999 рік).
 
З таким висновком Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке.
 
Відповідно до Прикінцевих і перехідних положень ЦК України (2004 року) його положення застосовується до цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Водночас суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про стягнення трьох процентів річних, нарахованих згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, вказаного вище не врахував, не забезпечив повного та всебічного розгляду справи.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства                      є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), подана представником - ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню,        а постанова апеляційного суду в частині відмови у стягненні трьох процентів річних - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині судові рішення суду першої інстанції (в нескасованій апеляційним судом частині) та апеляційного суду відповідно до положень статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) слід залишити без змін.
 
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня              2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1  ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 до ГУ МВС України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, і прокуратури до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень в частині, що залишена касаційним судом без змін, підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Державної казначейської служби України, заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від  03 жовтня 2019 року в частині відмови у стягненні трьох процентів річних скасувати і в цій частині справу направити  на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року                 в нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду                        від 03 жовтня 2019 року в частині стягнення вилучених грошових коштів,  моральної шкоди залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси        від 17 грудня 2015 року та постанови Одеського апеляційного суду                        від 03 жовтня 2019 року в частині, що залишена касаційним судом без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:	В. С. Жданова	
 	С. Ю. Бурлаков	
 	В. М. Ігнатенко	
 	М. Ю. Тітов