У Х В А Л А
05 червня 2020 року
м. Київ
справа № 263/8207/18
провадження № 61-7552ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи,
В С Т А Н О В И В :
21 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_1 працював заступником начальника бюро з експертної роботи з 14 квітня 2015 року у Комунальному закладі охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» (далі - КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ»), проте наказом відповідача від 02 лютого 2018 року № 19/2 «Про внесення змін до штатного розпису на 2018 рік» з 02 травня 2018 року скорочено вказану посаду. 
Для виконання наказу від 14 лютого 2018 року №24, начальник КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» видав наказ про попередження позивача про скорочення посади заступника начальника бюро з експертної роботи та безпосередньо саме попередження від 16 лютого 2018 року №153. Усвідомлюючи, що є вакансії в установі, у разі відмови, він буде звільнений за скороченням, що призведе до неможливості подальшого працевлаштування за спеціальністю в межах області та до ускладнення нормального існування його родини, позивач подав заяву щодо призначення його на вакантну посаду завідувача організаційно-методичного відділу КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» з 02 травня 2018 року. Наказом від 27 квітня 2018 року №89-к позивача переведено завідувачем організаційно-методичного відділу КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» з 02 травня 2018 року на 1,0 ставку. 
Оскільки позивач вважає таке переведення незаконним, то просить визнати незаконними та скасувати накази від 02 лютого 2018 року №19/2 і від 27 квітня 2018 року №89-к, поновити його на посаді заступника начальника бюро з експертної роботи з 02 травня 2018 року, стягнути різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 02 травня 2018 року до 31 жовтня 2018 року у розмірі 40 545,00 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним наказ КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» від 02 лютого 2018 року № 19/2 «Про внесення змін до штатного розпису на 2018 рік» в частині скорочення посади заступника начальника бюро з експертної роботи; визнано незаконним наказ Комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро СМЕ» № 89-к від 27 квітня 2018 року про переведення ОСОБА_1 на посаду завідувача організаційно-методичного відділу.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника бюро з експертної роботи КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» з 02 травня 2018 року.
Стягнуто з КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» на користь ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 02 травня 2018 року до 31 жовтня 2018 року у розмірі 40 545,00 грн, судовий збір у розмірі 704,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, а всього - 48 249, 80 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час видання кадрових наказів щодо скорочення посади позивача, його попередження і переведення у лютому-квітні 2018 року роботодавець не мав законних підстав для таких дій, оскільки ще не був затверджений належним чином новий штатний розпис.
Крім того, правова природа наказу від 27 квітня 2018 року № 89-к про переведення ОСОБА_1 , який не містить посилання на пункт 1 частиною першою та частиною другою статті 40 КЗпП України та який виданий до затвердження штатного розпису КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» 02 травня 2018 року, свідчить, що він не стосується безпосередньо події скорочення посади заступника начальника бюро з експертної роботи, а тому заява ОСОБА_1 від 20 лютого 2018 року про переведення також не може бути покладена в його основу. Іншої заяви про добровільне переведення з посади на посаду, не обумовлене майбутнім скороченням, ОСОБА_1 не писав, у зв`язку з чим вищезазначений наказ є незаконним, оскільки відповідно до статті 32 КЗпП України, згода працівника на переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації відсутня.
З огляду на вимоги статті 235 КЗпП України, місцевий суд дійшов висновку про незаконність переведення позивача на іншу посаду, стягнув з роботодавця на його користь різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи на посаді завідувача організаційно-методичного відділу Бюро за 106 робочих днів у розмірі 40 545,00 грн.
Суд вважав, що порушено права позивача незаконно виданим наказом № 19/2 від 02 лютого 2018 року про скорочення його посади настало саме 02 травня 2018 року, коли ці зміни до штатного розкладу були затверджені управлінням охорони здоров`я, тому строк звернення позивача до суду із позовом у червні 2018 року не пропущений, через що відсутні підстави для застосування наслідків його спливу на вимогу роботодавця.
Постановою Донецького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року апеляційну скаргу КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2019 року скасовано.                        В задоволенні позову ОСОБА_1 до КЗОЗ «Донецьке обласне бюро СМЕ» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи відмовлено.
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення вимог норм матеріального права (статті 235 КЗпП України).
У квітні 2020 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року.
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, судовий збір сплачено.
Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. Якщо разом з касаційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття касаційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 09 серпня 2017 року провадження № 6-1264цс17.
Заявник зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1,2 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття провадження у справі.
Касаційну скаргу подано з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження. 
Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
Відкрити касаційне провадження у справі.
Витребувати із Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу № 263/8207/18 за позовом  ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 06 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              А. С. Олійник
 
          О. В. Ступак
 
          Г. І. Усик