П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/396/19	
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення - 14.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, -

 В С Т А Н О В И В:
01.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі, в якому просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу у сумі 49682,80 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 03.11.2009 по 15.12.2010 року працював на посаді 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі Херсонської області.  В подальшому, як зазначає позивач, з довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 йому стало відомо, що за період з 15.12.2009р. по 08.07.2010р. ДПІ у Генічеському районі Херсонської області не виплатило йому заробітну плату в загальній сумі 49 682,80 грн., а тому, посилаючись на те, що ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі є правонаступником усього майна, прав та обов`язків ДПІ у Генічеському районі Херсонської області, позивач звернувся до суду із даним позовом та просить стягнути з вказаного відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 49 682,80 грн.  
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі. 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 13.08.2019 року подав апеляційну скаргу (на 1 арк.), в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, в зв`язку із чим, просив скасувати спірне рішення суду 1-ї інстанції від 04.07.2019р. та ухвалити нове, яким задовольнити усі його позовні вимоги.
19.08.2019 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2019р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.      
Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини справи. 
03.11.2009 року наказом ДПА у Херсонській області №409-о, ОСОБА_1 , в порядку переведення було призначено на посаду 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі, звільнивши з посади 1-го заступника начальника Генічеської МДПІ.
В подальшому, 27.11.2009 року ДПА у Херсонській області своїм наказом №452-о звільнила ОСОБА_1 з посади 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі з 14.12.2009р., на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. 
Однак, в подальшому, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2010р. (по справі №2-а-144/10/2170) вказаний вище наказ ДПА в Херсонській області від 27.11.2009р. №452-а "Про звільнення ОСОБА_1 " було визнано протиправним і скасовано, та поновлено ОСОБА_1 на посаді 1-го заступника начальника ДПІ в Генічеському районі у Херсонській області, а також зобов`язано ДПА в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Далі, на виконання вказаної постанови ОААС від 23.06.2010р., в.о. голови ДПА у Херсонській області 09.07.2010 року видано наказ №261-о, яким скасовано попередній наказ ДПА у Херсонській області від 27.11.2009р. №452-о «Про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі, наказано ДПІ у Генічеському районі виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
15.07.2010 року ДПІ у Генічеському районі було перераховано на картковий рахунок позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 11 500 грн., визначену після утримання обов`язкових зборів та платежів, що підтверджується копією платіжного доручення №221 від 15.07.2010 року.
15.02.2019 року ГУ ПФУ у Херсонській області сформовано виписку форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Індивідуальні відомості про застраховану особу) щодо ОСОБА_1 , яка містить наступну інформацію: 
Грудень 2009 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 2438,1 грн.; кількість трудових днів - 14; позначка про сплату страхових внесків - Так;
Січень 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Лютий 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Березень 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Квітень 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Травень 2010: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Червень 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 0,00 грн.; кількість трудових днів - 0; позначка про сплату страхових внесків - Ні;
Липень 2010 року: сума заробітку для нарахування пенсії - 13 320,00 грн.; кількість трудових днів - 23; позначка про сплату страхових внесків - Так.
Вважаючи, що вказана виписка пенсійного органу форми ОК-5 від 15.02.2019 року свідчить про не нарахування та невиплату ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15.12.2009р. по 08.07.2010р., позивач звернувся до суду із даним позовом. 

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та, відповідно, з відсутності неправомірних дій та бездіяльності відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
А як слідує зі ст.43 Конституції України, держава гарантує кожному громадянину України право заробляти собі на життя працею та отримувати за це винагороду у вигляді заробітної плати, не нижчої від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Як загально відомо, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.2011р. №981 «Про утворення територіальних органів ДПС», Державну податкову інспекцію у Генічеському районі було реорганізовано у Генічеську міжрайонну державну податкову інспекцію Херсонської області, яка в подальшому, згідно Постанови КМУ від 20.03.2013р. №229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» була перетворена на Генічеську ОДПІ ГУ Міндоходів у Херсонській області шляхом реорганізації Генічеської МДПІ Херсонської області, п.3 якої визначено, що територіальні органи  Міністерства доходів і зборів є правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби. 
В подальшому, згідно з додатком 2 до Постанови КМУ від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби, та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», Генічеську ОДПІ ГУ Міндоходів у Херсонській області було реорганізовано шляхом приєднання до Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області. 
Далі, Постановою КМУ від 28.03.2018р. №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» було реорганізовано Генічеську ОДПІ Головного управління ДФС у Херсонській області шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції,  приходить до висновку, що ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі - є правонаступником усього майна, прав та обов`язків ДПС у Генічеському районі Херсонської області, а тому, є належним відповідачем у даній справі. 
Відповідно до приписів ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
А згідно з вимогами ст.98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Як визначено ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше 2-х разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 
Як передбачено ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст.235 КЗпП України).
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України).
Отже, системний аналіз вказаних вище норм трудового законодавства дає суду  підстави вважати, що законодавцем визначено два окремі поняття, які визначають гарантії працівника у сфері оплати праці, це «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу». 
При цьому, слід зазначити, що якщо «заробітна плата» є виплатою постійного характеру і залежить від  складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується, то «середній заробіток за час вимушеного прогулу», в свою чергу, є лише разовою виплатою компенсаційного характеру, яка спрямована на захист працівника від протиправної діяльності роботодавця, в тому числі, у випадку незаконного звільнення. 
Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 на підставі наказу голови ДПА у Херсонській області від 27.11.2009р. №452-о, позивач протягом спірного періоду - з 15.12.2009р. по 08.07.2010р.  фактично не працював на посаді 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі Херсонської області. 
Натомість, як свідчать матеріали справи, на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2010р. у справі №2-а-144/10/2170, в.о. голови ДПА у Херсонській області своїм наказом №261-о від 09.07.2010р., серед іншого, поновив ОСОБА_1 на посаді 1-го заступника начальника ДПІ у Генічеському районі та наказав ДПІ у Генічеському районі виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Як видно з матеріалів справи, на підтвердження факту виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вказаного вище наказу в.о. голови ДПА у Херсонській області №261-о від 09.07.2010р., представником відповідача було надано до суду 1-ї інстанції: 1) розрахунок виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з 15.12.2009р. по 08.07.2010р., згідно якого середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 101,19 грн., а тому сума середнього заробітку за 139 робочих днів становить 14065,41 грн.; 2) копію відомості на виплату грошей №3 за липень 2010 року; 3) копію розрахункового листка ОСОБА_1 за липень 2010 року; 4) копію платіжного доручення №221 від 15.07.2010р., згідно якого 15.07.2010р. ДПІ у Генічеському районі було перераховано на картковий рахунок позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 11 500 грн., визначену після утримання обов`язкових зборів та платежів.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2019р. в судовому засіданні суду 1-ї інстанції позивач фактично підтвердив, що дійсно не працював на своїй посаді у спірний період часу у зв`язку з незаконним звільненням, а в подальшому був поновлений на своїй посаді постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2010р., та отримав грошові кошти в сумі 11 500 грн., проте він не знав, що це кошти саме за вимушений прогул за період 15.12.2009р. по 08.07.2010р. При цьому, позивач, окрім іншого, висловив свою позицію, що на його думку, відповідач невірно обрахував розмір його середньоденної заробітної плати, а відтак, отримана ним сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на його переконання, є меншою від тієї, яка повинна була бути йому нарахована та виплачена за його підрахунками. 
Тобто, враховуючи вказані вище обставини  та пояснення позивача в судовому засіданні суду 1-ї інстанції, судова колегія, як і окружний суд, вважає, що позивач ОСОБА_1 фактично пов`язує порушення своїх прав із протиправними діями ДПІ у Генічеському районі щодо неповної виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вчинені на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2010р. по справі №2-а-144/10/2170.
Разом з тим, у цьому зв`язку слід зазначити, що статтею 383 КАС України передбачено, що особа (позивач), на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому ст.249 КАС України (ч.6 ст.383 КАСУ).
Отже, вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних судах, в т.ч. визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в адміністративній справі, суд здійснює в окремому порядку, визначеному розділом ІV КАС України. 
Також при цьому, судова колегія, як і суд 1- інстанції, звертає увагу позивача й на те, що відповідно до вимог ч.1 ст.47 КАС України, позивач, серед іншого, має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за 5 днів до 1-го судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, судова колегія, як і окружний суд, вважає, що в межах розгляду даної справи суд фактично позбавлений можливості вирішити спірні питання з урахуванням нових доводів позивача, які останній зазначив під час розгляду справи по суті. 
Що ж стосується посилань позивача на виписку з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 від 15.02.2019р., як на доказ невиплати йому заробітної плати за спірний період, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне. 
Так, відповідно до вимог ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від  №08.07.2010р. №2464-VI, державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Як визначено п.2 ч.1 ст.1 вказаного вище Закону №2464, Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із п.1 ч.1 ст.4 цього ж Закону №2464, платниками єдиного внеску є, серед іншого, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. 
Відповідно до приписів ст.12-1 Закону №2464, Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань, формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону.
Так, як загально відомо, Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014р. №10-1 затверджено «Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування», відповідно до п.1 розділу ІV якого, реєстр застрахованих осіб складається з облікових карток, які включають дані, визначені ч.3 ст.20 Закону та ч.3 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування,  в тому числі, відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства (п.2 розділу ІV Положення №10-1).
У відповідності до приписів п.6 розділу V Положення №10-1, інформація з Реєстру застрахованих осіб формується та надається у формі, серед іншого, індивідуальних відомостей про застраховану особу - згідно з додатками 3 - 5 до цього Положення.
Додатком №4 до Положення №10-1 є Форма ОК-5 "Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування".
Отже, системний аналіз вказаних приписів діючого законодавства дає суду підстави вважати, що надана позивачем до позовної заяви довідка Форми ОК-5 "Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування" від 15.02.2019р., за своїм змістом фактично містить лише подану роботодавцем інформацію про доходи працівника, з яких сплачено страхові внески.
Таким чином, довідка (витяг) Форми ОК-5 не може бути належним, достатнім і беззаперечним доказом на підтвердження наявності чи відсутності у особи заборгованості по заробітній платі, оскільки містить лише інформацію, надану роботодавцем на предмет відрахування страхових внесків. 
Відповідно до вимог ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Отже, з огляду на вищевикладене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає помилковим посилання позивача на отриману ним виписку з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, як на доказ невиплати йому заробітної плати, оскільки вказаний документ не є належним і достатнім доказом у межах даних спірних правовідносин. 
При цьому, одночасно слід зазначати й про те, що питання про належне виконання ДПІ у Генічеському районі, правонаступником якого є ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі, обов`язків щодо перерахунку страхових внесків позивача та подання відповідної інформації, не є предметом розгляду у даній справі.
Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та наявних в матеріалах справи доказів, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем, в даному випадку, було доведено відсутність факту існування перед позивачем заборгованості по заробітній платі за спірний період, а позивачем, в свою чергу, в порушення вимог ч.1 ст.77 КАС України, не надано беззаперечних доказів на його спростування, у зв`язку з чим, позов не підлягає задоволенню.

До того ж, ще раз слід зазначити про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що в свою чергу, вданому випадку і було зроблено представником відповідача.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки є недоведеними, ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308,310,315,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04.05.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            В.О. Скрипченко

                                                                                                Т.М. Танасогло