ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 454/3206/16-ц
 
провадження № 61-1013 св 19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2018 року                         в складі судді Струс Т. В. та на постанову Львівського апеляційного суду                     від 06 грудня 2018 року в складі колегії суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДКСУ та                     просив стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням судді Вищого адміністративного суду України.
 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 указував, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2015 року в складі судді-доповідча Ситникова О. Ф., якою йому відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі, є незаконною, оскільки, прийнята з порушенням норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 54, 55 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».
 
Указані дії судді під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження в справі та незаконна відмова в доступі до правосуддя принизили честь і гідність ОСОБА_1 , а також завдали йому моральної шкоди. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області                                  від 14 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій судді, спричинення позивачеві моральної шкоди, а також розміру відповідного відшкодування. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2018 року - без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову,                  а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року дана справа призначена до судового розгляду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року дана справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів наявності в касаційній скарзі позивача доводів стосовно порушення правил предметної юрисдикції. Відповідно до частини шостої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року вказана справа повернута на розгляд Верховного Суду у складі відповідної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з тих підстав, що касаційна скарга не містить доводів щодо порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, а посилання позивача на статтю 108 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не дає підстав для висновку, що судові рішення оскаржуються з підстав порушення правил юрисдикції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі позивач зазначає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі є безпідставними. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на дану касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надходив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ухвалою Вищого адміністративного суду України                            від 04 вересня 2015 року в складі судді-доповідача Ситникова О. Ф. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня                    2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду                                від 12 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного                   управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
 
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
 
Частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
 
Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.
 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду                                від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження                                                   № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц               (провадження № 61-1091св17).
 
Ураховуючи викладене, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову в зв`язку з його недоведеністю.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня      2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня              2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       Н. О. Антоненко
Судді                                                                                                    І. О. Дундар
                                                                                                               В. І. Журавель
                                                                                                               Є. В. Краснощоков
                                                                                                               М. М. Русинчук