ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 600/64/18	Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/468/20 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 310020000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Щавурська Н. Б., 
за участю секретаря - Кантицька О.І. 
та відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №600/64/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст якого складений 29 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, -
В С Т А Н О В И В:
у січні 2018 року  ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом, який був збільшений під час розгляду справи, до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, встановленого рішенням Козівського районного суду Тернопільської області у цивільній справі №2-370-2012 року від 02 жовтня 2012 року за її позовом до відповідача на утримання та виховання їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема просила, з 01 лютого 2018 року стягнути у її користь аліменти на утримання та виховання: сина ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , закінчення стаціонарного навчання у технічному коледжі Тернопільського Національного технічного університету ім. І. Пулюя, в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень в місяць; сина ОСОБА_4 до його повноліття в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень в місяць; стягнути з відповідача у її користь додаткові витрати на навчання, харчування, оплату проживання в гуртожитку, тощо, на сина ОСОБА_3 в сумі 2000 (дві тисячі) гривень в місяць; стягнути з відповідача у її користь додаткові витрати на додаткові навчання, харчування, лікування тощо на сина ОСОБА_4 в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень в місяць; стягнення з відповідача у її користь понесені нею судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_2  зазначила, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року було стягнено з ОСОБА_1 аліменти на утримання їхніх спільних дітей — ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1000,00 грн. щомісячно. Вважає, що на цей час діти потребують значно більших коштів, щоб забезпечити їм належне навчання, фізичний та інтелектуальний розвиток. Вказує, що старший син — ОСОБА_3 навчається стаціонарно у технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя, проживає у гуртожитку, не отримує стипендії і з досягненням повноліття припиняться виплата мізерних аліментів, а навчання ще буде тривати до 30 червня 2019 року. Молодший син — ОСОБА_4 хворіє псоріазом, що потребує додаткових витрат та особливого, більш калорійного, харчування. Крім того, розвиток його таланту вимагає чималих коштів, зокрема для участі у конкурсах дитячої художньої самодіяльності в Туреччині, Болгарії, Польщі та Чехії. Окрім того, підставами для збільшення розміру аліментів, позивач зазначає: збільшення розміру заробітної плати; інфляційні процеси; знецінення національної валюти “більш ніж у три рази”; збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Звертає увагу суду на те, що відповідач працює за кордоном, а надання аліментів в розмірі 500,00 грн. на дитину є мізерним і надає їй право на звернення із позовом про збільшення розміру аліментів та додаткових витрат на утримання їхніх з відповідачем дітей.
Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів — задоволено частково.
В задоволенні позовної вимоги про збільшення розміру аліментів на утримання та виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було встановлено рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року у цивільній справі №2-370/2012 — відмовлено.
Позовну вимогу про збільшення розміру аліментів на утримання та виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було встановлено рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року у цивільній справі №2-370/2012 — задоволено частково.
Збільшено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року у цивільній справі №2-370/2012 та стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно, починаючи з дати набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
В задоволенні позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на навчання, харчування, оплату проживання в гуртожитку сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 — відмовлено.
Позовну вимогу про стягнення із ОСОБА_1 додаткових витрат на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 5 000 гривень щомісячно — задоволено частково та стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно, починаючи з дати набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 380 (триста вісімдесят) гривень 59 копійок до спеціального фонду Державного бюджету України, отримувач коштів — ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) — 37993783; банк отримувача — Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету — 22030106.
В апеляційній скарзі Покалюк Ірина Романівна просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року у цивільній справі №600/64/18 та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному об`ємі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції з приводу відмови у задоволенні позовних вимог щодо збільшення аліментів на утримання та виховання старшого сина ОСОБА_5 та додаткових витрат на нього, часткове задоволення позовних вимог на утримання молодшого сина ОСОБА_6 є таким, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції з приводу відмови у задоволенні позовних вимог щодо збільшення аліментів на утримання та виховання старшого сина ОСОБА_5 та додаткових витрат на нього, часткове задоволення позовних вимог на утримання молодшого сина ОСОБА_6 є таким, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. А саме, цивільна справа слухалась з істотним порушенням встановлених законом строків, в зв`язку з чим старший син ОСОБА_5 досяг повноліття, але продовжує навчатись у даний час на денній формі навчання, тому, суд першої інстанції мав правові підстави задовольнити її позовні вимоги в цій частині, що слугувало б справедливості та законності, вимогам матеріального права. Судом не враховано, що вона одна утримує та виховує двох синів, які навчаються, не взято до уваги істотних інфляційних процесів в державі. Вказує, що очевидною є необхідність у додаткових витратах на ОСОБА_4 . В сумі 5000 грн., які зумовлені необхідністю розвитку його здібностей у танцях, а також його хворобою, яка за своїм характером є хронічною. Будь-яких доказів участі відповідача у витратах на лікування сина ОСОБА_6 та витратах пов`язаних із розвитком його здібностей у танцях судом не здобуто, а також не надано жодних доказів відповідачем.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року у справі №600/64/18 — залишити без змін, як постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду даної справи суд не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права, проте, апеляційна скарга не відповідає дійсним обставинам, які стверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому ЦПК України та СК України, є безпідставною, надуманою і як такою, що не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції вірно встановлено, що обов`язок щодо сплати аліментів на сина ОСОБА_5 у відповідача припинився. Наявність будь-якого рішення суду чи домовленості між сторонами щодо сплати останнім аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , який продовжує навчання судом не встановлено. Вказує, що вже тривалий час ніде не працює, перебивається тимчасовими заробітками, має незначний, мінливий, нерегулярний дохід. Інших заробітків чи доходів від здійснення підприємницької чи іншої діяльності, в тому числі, як найманого працівника не має. Таким чином, необхідними умовами для зміни розміру аліментів є наявність фактів зміни матеріального або сімейного стану одного з батьків, погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із них. Відповідач не погоджується з приводу визначеного позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі 2 000 гривень щомісячно на сина ОСОБА_6 , виходячи з його матеріального становища, наявності на утриманні непрацездатних батьків. Вважає розумний та справедливий розмір аліментів у твердій грошовій сумі 1 200 гривень на сина ОСОБА_6 щомісячно до досягненням ним повноліття. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, вказавши, що чинними нормами СК України не передбачено можливості стягнення з одного батьків додаткових витрат на утримання їхньої повнолітньої дитини, що вказані позивачем обставини, як підстави стягнення додаткових витрат, могли б бути враховані при визначенні розміру аліментів на його утримання, як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання за умови пред`явлення такої позовної вимоги. ОСОБА_2 , всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України не подано суду жодних доказів на підтвердження розміру додаткових витрат у сумі 5 000 гривень і їх періодичності як щодо витрат, пов`язаних із захворюванням сина ОСОБА_6 так і витрат, пов`язаних із розвитком його здібностей, на що звернув суд першої інстанції.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується Телефонограмою (а.с. 192), а також заяви про відкладення розгляду справи не надсилала.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
ОСОБА_1  апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши пояснення  ОСОБА_1 , ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи в позові про збільшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_3 , суд виходив з того, що на день вирішення спору він досяг повноліття і стягнення аліментів за рішенням Козівського районного суду Тернопільської області у цивільній справі №2-370-2012 року від 02 жовтня 2012 року припинилося. Рішення суду чи домовленості між батьками з приводу стягнення аліментів у подальшому не має, а тому нема підстави для збільшення розміру аліментів. Також відсутні правові підстави і для стягнення додаткових витрат, оскільки стаття 185 СК України регламентує стягнення додаткових витрат лише на дітей. 
Задовольняючи частково позов в частині збільшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем частково визнано те, що він взмозі сплачувати аліменти на сина в розмірі 1200 грн. Також суд встановив очевидну необхідність у додаткових витратах на ОСОБА_4 , які зумовлені розвитком його особливих здібностей у танцях, а також його хворобою, яка за своїм характером є хронічною.
Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (надалі Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ “Про охорону дитинства” кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтями 150, 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 “Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів” судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_1 , відповідний запис за №31 (а.с. 4), син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_2 , відповідний запис за №14 (а.с. 7).
Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року позовні вимоги — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_2 , аліменти у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 19 вересня 2012 року до їх повноліття. Вирішено питання судового збору (а.с. 9).
Згідно з довідки про заробітну плату (дохід) №23 від 29 січня 2018 року виданої Козівською ЦРКЛ видно, що ОСОБА_2 працює у Козівській ЦРКЛ і отримала за січень-грудень 2017 року заробітну плату у сумі 29 188 гривень 16 копійок (а.с. 17). За січень-квітень 2018 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 15 675 гривень 79 копійок, що підтверджується Довідкою Козівської ЦРКЛ (а.с. 98).
З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що 31.05.2017 він звільнений з роботи за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.70-71).
Як пояснив у судовому засіданні ОСОБА_1 , що постійної роботи він немає, його матеріальний стан не покращився, як це вимагає законодавство, проте він визнає частково позов щодо сплати аліментів на меншого сина ОСОБА_4 в розмірі 1 200 гривень та 1 200 гривень додаткових витрат до досягнення ним повноліття.
ОСОБА_3 був студентом відділення електронних апаратів на денній формі навчання з 01 вересня 2015 року до 30 червня 2019 року, у Технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя, що підтверджується студентським квитком, серія НОМЕР_3 (а.с. 5).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 виповнилося 18 років. Відповідно припинилися стягнення аліментів на його утримання в користь позивача згідно з рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2012 року. 
Рішення суду чи домовленості між батьками з приводу стягнення аліментів у подальшому не має.
Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що правових підстав для зміни розміру аліментів не має.
В зв`язку з цим колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_2  відносно того, що хоча й син  ОСОБА_5 досяг повноліття, але продовжував навчатися з огляду на те, що відсутнє рішення чи домовленість між батьками з приводу стягнення аліментів на повнолітнього сина  ОСОБА_5 , який продовжував навчання. 
Крім цього, відповідно до підпункту 4 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 “Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів” у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Щодо збільшення розміру аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_6 в сумі 1200 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку в цій частині рішення з врахуванням обставин справи, майнового стану сторін, в тому числі і відповідача, який не має постійної роботи, отримує мінливий заробіток, визнавши розмір аліментів на суму 1200 грн. щомісячно.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поліпшення майнового стану відповідача, тому колегія суддів не приймає до уваги, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 має бути збільшений до 2000 грн.
Проте, колегія суддів вважає, що слід доповнити абзац 4 резолютивної частини рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року після слів “у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно” фразою “мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку”.
Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). 
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №749/106/17 (провадження №6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі №643/11742/16-ц (провадження №61-26879св18).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є вихованцем і солістом зразкового ансамблю танцю “Росинка”, учасником і переможцем всеукраїнських та міжнародних оглядів-конкурсів дитячої художньої самодіяльності в Туреччині, Болгарії, Польщі, Чехії, що підтверджується довідкою відділу освіти та спорту Козівської РДА №02 від 25 січня 2018 року, виданою Козівським районним будинком дитячої та юнацької творчості та численними дипломами (а.с. 8, 86-97).
ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом: вегето-судинна дистонія по гіпотонічному типу, хворіє псоріазом, що підтверджується довідкою №24 від 29 січня 2018 року, виданою Козівською ЦРКЛ (а.с. 18).
Тому колегія суддів вважає, що суд підставно прийшов до висновку про те, що відповідач повинен брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобами).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд першої інстанції врахував матеріальне становище батьків, можливості оплати додаткових витрат і прийшов до правильного висновку, визначивши розмір додаткових витрат на неповнолітнього сина ОСОБА_6 в сумі 1200 грн.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 березня 2020 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року слід поновити.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави.
З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 24 квітня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, із змінами внесеними Постановою КМУ №239 від 25 березня 2020 року.
Відповідно до пункту 3 Розділу XII “Прикінцеві положення” ЦПК України, із змінами внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  — залишити без задоволення.
Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року — залишити без змін.
Доповнити абзац 4 резолютивної частини рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року після слів “у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно” фразою “мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку”.
Поновити дію рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення і строк оскарження може бути продовжений на строк дії карантину.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 квітня 2020 року.

Головуючий 
Судді