Постанова                              
Іменем України                      
 
13 травня 2020 року
м. Київ
справа № 755/12163/17
провадження № 61-42993св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -  Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня  2018 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною заявою, в якій
просила скасувати рішення Постійно діючого  Третейського  суду  при  Асоціації
 українських банків від 11 грудня 2014 року у справі № 1658/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що 11 грудня              2014 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків стягнуто з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 167 868,70 грн та 12 078,64 грн третейського збору.
 
Третейський суд ухваливши своє рішення фактично вийшов за межі своєї компетенції, так як відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди», даний спір не підвідомчий третейському суду.
 
Про існування оскаржуваного рішення вона дізналася лише у червні 2017 року у відділі державної виконавчої служби. 
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила заяву задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Дніпровський районний суд м. Києва ухвалою від 27 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 задовольнив. Скасував рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 грудня 2014 року в справі № 1658/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на час розгляду справи Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тому відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» ця справа третейському суду не підвідомча.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд м. Києва постановою від 13 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишив без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишив без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ухвала суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року і заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 грудня 2014 року в справі № 1658/14 повернути заявнику. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з`ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи та не надано їм належної оцінки. 
Заява про скасування рішення третейського суду була підписана та подана заявником 08 серпня 2017 року, тобто після закінчення процесуального строку на оскарження рішення третейського суду. Суди не перевірили та не надали належної правової оцінки факту пропуску заявником строків для звернення до суду із заявою про оскарження такого рішення.
Строк, передбачений пунктом 1 частиною п`ятою статті 454 ЦПК України, є преклюзивним (припиняючим), поновленню не підлягає, тобто його закінчення є безумовною підставою для повернення заяви».
Рішення третейського суду було оскаржено заявником майже через 3 роки після його прийняття, і є неприпустимим нехтуванням процесуальної визначеності у часі, задоволення заяви про скасування рішення третейського суду без вирішення питання про поновлення строку на таке звернення.
Про існування рішення третейського суду ОСОБА_1 мала змогу дізнатися, якщо навіть не з дати його надсилання третейським судом, підтвердження чого містяться у матеріалах третейської справи, то з моменту розгляду справи                        № 755/7612/15-ц за заявою банку до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду, проте звернулася до суду лише              08 серпня 2017 року, тобто з пропуском строку на оскарження рішення третейського суду, однак цим обставинам суди оцінки не надали.
ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем банківських послуг та має право на судовий захист прав та інтересів, як сторони договору, на звернення до третейського суду з вимогами про стягнення заборгованості з позичальника, про що і було внесено застереження до кредитного договору, яке є третейською угодою.
Позовна заява щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором, не є спором щодо захисту прав споживачів.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.
11 грудня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
15 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного цивільного суду Капустинським В.               № 1102/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
15 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю., судді, які входять до складу колегії: Бурлаков С. Ю., Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
09 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальої кредитної лінії № 050/25-1185, за умовами якого до 08 жовтня 2009 року надано кредит у сумі 300 000 грн зі сплатою 14,5 % на споживчі потреби.
 
У пункті 6.2 договору міститься третейське застереження.
 
Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 грудня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 1 167 863 грн, а також 12 078,64 грн третейського збору.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017  року 
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 389-1 ЦПК України, у чинній на час подання заяви редакції, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.
Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.
Згідно з частиною четвертою статті 26 ЦПК України, у чинній на час подання заяви редакції, у справах про оскарження рішення третейського суду та про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду особами, які беруть участь у справі, є учасники третейського розгляду, особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, треті особи, а також представники цих осіб.
Стаття 2 Закону України «Про третейські суди» визначає, що сторонами третейського розгляду є позивач та відповідач. Позивачами є фізичні та юридичні особи, що пред`явили позов про захист своїх порушених чи оспорюваних прав або охоронюваних законом інтересів. Відповідачами є фізичні та юридичні особи, яким пред`явлено позовні вимоги.
Системний аналіз положень ЦПК України і Закону України «Про третейські суди»дає підстави для висновку, що сторони третейського розгляду та особи, які не брали участь у справі, і третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, є різними суб`єктами у справах про оскарження рішень третейських судів. Якщо особа має статус позивача, відповідача або третьої особи у третейській справі, таке виключає можливість набуття нею статусу особи, яка не брала участі у справі. 
Ототожнення застосованого у статті 389-1 ЦПК України, у чинній на час подання заяви редакції, і у статті 51 Законом України «Про третейські суди» поняття «особа, яка не брала участь у справі», із особою, яка є стороною третейського розгляду, проте не була присутня під час третейського розгляду справи, є помилковим.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 строк на подачу заяви не пропущений.
ОСОБА_1 , яка є відповідачем у третейській справі № 1658/14, має статус особи, яка є стороною третейського розгляду, проте не була присутня під час третейського розгляду справи, і має право оскаржити третейське рішення у тримісячний строк з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про його прийняття.
Суд апеляційної інстанції допущену судом першої інстанції помилку не усунув, натомість дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою.
Згідно з частинами другою, третьою статті 389-1 ЦПК України, у чинній на час подання заяви редакції, сторони третейського розгляду і треті особи можуть звернутися із заявою про скасування рішення третейського суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом.
Заява, подана після закінчення зазначених строків, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.
Таким чином, суд вирішує питання щодо поновлення строку на подання заяви про оскарження рішення третейського суду виключно за заявою особи, яка звернулася щодо скасування цього рішення. 
Цивільне процесуальне законодавство не визначає перелік підстав для поновлення вказаного процесуального строку, тому причини його пропущення і їх поважність повинні оцінюватися судами з урахуванням конкретних обставин справи у кожному окремому випадку. 
Причинами, що свідчать про поважність пропущення тримісячного строку на оскарження рішення третейського суду, можуть бути, зокрема, розгляд справи у третейському суді за відсутності сторони і неотримання нею рішення третейського суду, направлення кореспонденції від суду не за місцем проживання чи реєстрації тощо. 
Вирішуючи питання щодо поновлення строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, суди повинні також враховувати, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини  підлягають застосуванню як джерела права. 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Устименко проти України»   вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі.
Таким чином, вирішуючи питання щодо поновлення процесуального строку, суди повинні оцінити зазначені заявником доводи щодо поважності причин його пропуску, а також з`ясувати, чи має перегляд справи на меті виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не здійснення нового судового розгляду.
Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1422цс17.
ОСОБА_1 подала до суду заяву про скасування рішення третейського суду у серпні 2017 року, тобто до набрання чинності редакцією Закону від 15 грудня 2017 року. В даній заяві ОСОБА_1 навела обставини пропуску строку на подання заяви, тобто фактично просила поновити їй строк звернення до суду.
Крім того, ОСОБА_2 як представник ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку на оскарження рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1658/14 від 11 грудня 2014 року датовану 08 жовтня 2017 року.
Проте, відкриваючи провадження у справі суд першої інстанції причини пропущення заявником тримісячного строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду не з`ясував і питання щодо поновлення цього строку не вирішив.  
Суд апеляційної інстанції на такі порушення процесуального законодавства уваги не звернув і дійшов передчасного висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін.
З огляду на викладене аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування норм процесуального права щодо не вирішення питання про поновлення строку на оскарження рішення Третейського суду заслуговують на увагу.
За таких обставин ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанова Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року є такими, що постановлені з порушенням норм процесуального права, тому не можуть вважатися законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню.
Доводи касаційної скарги про те, що строк, передбачений пунктом 1 частиною п`ятою статті 454 ЦПК України є преклюзивним (припиняючим), поновленню не підлягає, тобто його закінчення є безумовною підставою для повернення заяви на увагу не заслуговують, оскільки норми ЦПК України застосовуються у редакції чинній на час звернення заявника із заявою.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частини третя,  четверта статті 411 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 23 ЦПК України справи щодо оскарження рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).
Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку щодо не пропущення заявником строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду і питання щодо поновлення цього строку суд першої інстанції не вирішував, натомість прийняв і розглянув заяву по суті, тому з урахуванням положень частини другої статті 23 ЦПК України судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до Київського апеляційного суду як суду першої інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду як суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене, на підставі належних та допустимих доказів ухвалити судове рішення, вирішивши питання щодо поновлення строку звернення із заявою про скасування рішення третейського суду із зазначенням мотивів його прийняття.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»  задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня  2018 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Київського апеляційного суду як суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
В. М. Коротун