ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року 
Київ
справа №452/2100/14-а
адміністративне провадження №К/9901/5413/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г., 
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року (суддя Сенечин В.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року (судді: Кузьмич С. М., Матковська З.М., Затолочний В.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа: ОСОБА_1 в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Самбірського міського голови № 165-ос від 19 квітня 2011 року про звільнення його з посади, поновити його на роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради і перевести на посаду, рівноцінно займаній до звільнення, зобов`язати виконавчий комітет Самбірської міської ради нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 19 квітня 2011 року по день поновлення на роботі та стягнути моральну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 19 квітня 2011 року Самбірським міським головою видане розпорядження № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », яким його звільнено із посади начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради у зв`язку з ліквідацією відділу та скорочення загальної чисельності працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак вважає таке розпорядження незаконним так, як у виконавчому комітеті фактично відбулась реорганізація відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення шляхом його поділу на три новостворені відділи, оскільки їм перейшли всі функції роботи, що вбачається із порівняльного аналізу Положень про відділи. Крім цього зазначає, що 19 квітня 2011 року йому була запропонована посада головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства, від якої він відмовився через невідповідність його освіти і кваліфікації функціональним вимогам запропонованої посади, оскільки вважає, що відповідачем потрібно було запропонувати ОСОБА_2 рівноцінну посаду начальника відділу, або посаду у відділі організаційної роботи та з питань внутрішньої політики.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано розпорядження Самбірського міського голови від 19 квітня 2011 року № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на попередній роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області. Стягнуто з виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 179916,73 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів, та в користь держави судовий збір 1799,16 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць в розмірі 2505,30 грн допущено до негайного виконання.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що звільнення позивача з посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а саме: ОСОБА_2 не запропоновано переведення за його згодою на іншу посаду у Самбірській міській раді, обов`язки за якою він міг виконувати, а можливість пропозиції таких посад у інших новостворених відділах Самбірської міської ради відповідачем взагалі не розглядалося.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
На переконання скаржника, до спірних правовідносин застосовано положення статті 42 КЗпП України, які не підлягали застосуванню. Визначати штат і чисельність працівників належить власнику чи уповноваженому ним органу. Власник або уповноважений ним орган мають право зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації чи збільшити чисельність інших посад. У процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені статтею 42 КЗпП України, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду.
Скаржник вважає, що суди дійшли до помилкових висновків при застосуванні до спірних правовідносин положень статті 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади, а не всі наявні вакантні посади на підприємстві, установі, організації.
Позиція інших учасників справи.
Заперечення на касаційну скаргу від позивача до суду не надходили, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (який на момент звільнення позивача займав посаду голови Самбірської міської ради Львівської області) на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, зобов`язання вчинити дії.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, касаційне провадження №К/9901/5413/17 (адміністративна справа №452/2100/14-а) визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для розгляду даної касаційної скарги у наступному складі: судді - доповідача - Желтобрюх  І.Л, суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року № 625/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка  А.  Г., суддів: Єресько  Л.  О., Соколова  В.  М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 24 березня 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Розпорядженням Самбірського міського голови № 323-ос від 18 листопада 2006 року ОСОБА_2 переведено на посаду начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради.
14 грудня 2010 року рішенням Самбірської міської ради № 5 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» відділ організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення ліквідовано.
17 лютого 2011 року ОСОБА_2 скеровано письмове попередження про можливе звільнення з 19 квітня 2011 року та запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово-комунального господарства. Доказів про дату отримання попередження та пропозиції трудовлаштування (розписки) суду не надано.
В день звільнення, 19 квітня 2011 року, позивач відмовився від цієї пропозиції у зв`язку з невідповідністю його освіти кваліфікаційним вимогам запропонованої посади.
На підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, п.п. 7, 20 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» та з врахуванням рішення Самбірської міської ради Львівської області № 4 від 14 грудня 2010 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» Самбірським міським головою видано розпорядження від 19 квітня 2011 року № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », згідно якого позивача звільнено з посади начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради з 19 квітня 2011 року у зв`язку з ліквідацією відділу та скороченням загальної чисельності працівників.
Вважаючи таке розпорядження протиправним позивач звернувся до суду з цим позовом.
Релевантні джерела права та акти їх застосування.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
Згідно ч.ч. 1, 2 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Предметом судового контролю у цій справі є розпорядження Самбірського міського голови № 165-ос від 19 квітня 2011 року про звільнення позивача з посади.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою оптимізації та вдосконалення роботи виконавчих органів ради, структурування функціональних напрямів діяльності, забезпечення ефективної роботи, на підставі пункту 5 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 2-га сесія 6-го демократичного скликання Самбірської міської ради Львівської області прийняла рішення № 5 від 14 грудня 2010 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», відповідно до якого утворено ряд відділів у міській раді та ліквідовано структурні підрозділи та посади апарату міської ради та її виконавчих органів. Пунктом 5 цього рішення передбачено, що вивільнення та переведенім працівників слід провести відповідно до чинного законодавства.
Так замість відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Симбірської міської ради, у зв`язку з його неефективністю, створено юридичний відділ, відділ кадрової роботи та служби в органам місцевого самоврядування та відділ організаційної роботи та з питань внутрішньої політики.
Згідно із додатком № 1 до рішення сесії міської ради від 14 грудня 2010 року загальна чисельність апарату ради та її виконавчих органів становить 138 штатних посад, а попередня чисельність - 149 штатних посад.
Судами встановлено, що замість відділу, який очолював ОСОБА_2 створено три нових, а саме: юридичний відділ, відділ кадрової роботи та служби в органах місцевого самоврядування та відділ організаційної роботи з питань внутрішньої політики.
Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що фактично відбулася реорганізація відділу шляхом його поділу на три відділи, яка супроводжувалась скороченням штату працівників.
Ця обставина може бути підставою для звільнення працівників територіального органу за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП  України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами, за умови дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП  України.
Оскільки на час звернення позивача до суду, нормами спеціального законодавства не врегулювано спірні правовідносини, тому застосуванню підлягають норми трудового законодавства.
За таких обставин, доводи скаржника про те, що до спірних правовідносин застосовано положення статті 42 КЗпП України, які не підлягали застосуванню у цьому випадку є безпідставними. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП  України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу відповідача на те, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП  України  роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
За матеріалами справи, з 17 лютого 2011 року ОСОБА_2 скеровано письмове попередження про можливе звільнення з 19 квітня 2011 року та запропоновано посаду головного спеціаліста управління капітального будівництва та житлово - комунального господарства. В день звільнення 19 квітня 2011 року позивач відмовився від цієї пропозиції у зв`язку з невідповідністю його освіти кваліфікаційним вимогам запропонованої посади.
Отримавши від ОСОБА_2 відмову від запропонованої посади, відповідач прийняв наказ про його звільнення.
Всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України, позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які він міг би зайняти відповідно до свого кваліфікаційно-освітнього рівня та досвіду роботи.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про незаконність звільнення позивача, оскільки таке проведене з порушенням встановленої законодавством процедури, а тому розпорядження Самбірського міського голови від 19 квітня 2011 року № 165-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач підлягає на попередній роботі на посаді начальника відділу організаційно-кадрової роботи та юридичного забезпечення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області.
Питання правильності обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому не аналізуються судом.
Доводи та аргументи позивача зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою судів обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги .
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-IX). 
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15  січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                А.Г. Загороднюк
Судді                                                                                                     Л.О. Єресько 
                                                                                                    В.М. Соколов