Ухвала
 
24 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/34657/15-ц
провадження № 61-6636ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» про стягнення матеріальної шкоди, пені та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», ТзДВ «Експрес Страхування» про стягнення матеріальної шкоди, пені та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 жовтня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Хюндай, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , який належить останньому на праві власності та автомобіля марки Шевроле, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який на праві власності належить позивачу, у результаті чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року відповідача  ОСОБА_2  визнано винним в дорожньо-транспортній пригоді за статтею 124 КУпАП.На час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача був застрахований у відповідача ТзДВ «Експрес Страхування» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 202.13.2168249 від 12 квітня 2013 року та у виконання договору нею сплачено страховий платіж. Про дорожньо-транспортну пригоду  ОСОБА_3  повідомив страховика у визначений договором строк та позивач надала всі необхідні документи. У зв`язку з цим страховиком проведено дослідження пошкодження автомобіля та на підставі рахунку-фактури №  0000133473 визначено вартість пошкоджених деталей автомобіля та його ремонт на суму 7 809,97 грн. Страховиком їй було виплачене страхове відшкодування за вирахуванням франшизи у розмірі 6 097,97 грн. Не погоджуючись з вказаною сумою, вона за власний кошт провела експертизу, за висновком якої вартість відновлювального ремонту її автомобіля складає 13 818,87 грн. Враховуючи не виконання страховиком умов договору вона звернулась до страховика із заявою про розірвання договору та повернення їй сплаченого страхового платежу.
 
Посилаючись на те, що її вимоги страховиком не виконані, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТзДВ «Експрес Страхування» суму сплаченого страхового платежу в розмірі 13 983,62 грн. 
 
Крім того, зважаючи на те, що на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_2  була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», а їй не повністю відшкодовано завдану майнову шкоду,  ОСОБА_1  також звернулась до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою на виплату страхового відшкодування. Оскільки відповідач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» умови договору страхування цивільно-правової відповідальності не виконав, не виплатив їй суму завданої шкоди, то позивач просила суд стягнути з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» завдану майнову шкоду відповідно до звіту № 398 від 07 листопада 2013 року у розмірі 13 818,87 грн та витрати на її проведення у розмірі 749 грн, що разом складає 14 567,87 грн, що з урахуванням реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, яку позивач обраховує у подвійному розмірі з урахуванням інфляції у розмірі 29 135,74 грн; пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 14 867,21 грн; 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу невиплати страхового відшкодування.
 
Також позивач просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 4 950,40 грн втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля відповідно до звіту № 398 від 07 листопада 2013 року та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу пошкодженого автомобіля.
 
24 березня 2016 року позивачем подано додаткові пояснення до позову відповідно до яких вона просила врахувати висновок експертизи № 582 від 25 листопада 2015 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку складає  29 984,86 грн, вартість експертизи 745 грн та 504 грн, а всього 31 233,86 грн. У зв`язку з цим, невідшкодований збиток з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» складає 31 233,86 грн та пеня за несвоєчасну виплату відшкодування з цієї суми у розмірі 14 867,21 грн. 
 
18 березня 2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог  відповідно до якої просила стягнути: з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» майнову шкоду з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 108 187,64 грн; з ТзДВ «Експрес Страхування» 47 042,58 грн, що складається зі страхового платежу, пені, інфляційних втрат, 3 % річних; з  ОСОБА_2  12 041,49 грн, що складається з вартості втрати товарної вартості автомобіля, інфляційних втрат та 3 % річних, 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, позов задоволено частково. Вирішено стягнути на користь ОСОБА_1 з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 19 773,59 грн та 480 грн судового збору, з ОСОБА_4 12 275,12 грн майнової шкоди, 2 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 480 грн судового збору. Стягнути на користь держави з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 197,74 грн судового збору, з ОСОБА_2  169,67 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
06 квітня 2020 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 рокута постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову є стягнення матеріальної шкоди, пені та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, ціна позову у даній справі становить 177 271,71 грн (108 187,64 грн + 47 042,58 грн + 12 041,49 грн + 10 000 грн), яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).
 
Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судами проігнорована усталена судова практика, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника та становить суспільний інтерес.
 
Доводи щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 та становить суспільний інтерес не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки не наведено достатніх обґрунтованих доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» про стягнення матеріальної шкоди, пені та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська