ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 335/7371/17
 
провадження № 61- 44998cв18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,               Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року в складі колегії суддів Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
24 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до                 ОСОБА_2 і з уточненням позовних вимог просила визнати за нею                         право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на                                 1/2 частину квартири     АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 указувала, що з 1978 року до 2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у якому вони за спільні кошти придбали вказану квартиру. 
 
Після розірвання шлюбу вони з чоловіком не мали спору щодо квартири, оскільки домовилися, що вона залишиться їх дітям -  ОСОБА_5 , 1978 року народження, та ОСОБА_6 , 1981 року народження.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а 22 лютого 2017 року                            ОСОБА_1 із повідомлення нотаріуса дізналася, що згідно зі складеним 28 квітня 2014 року заповітом вінусе своє майно, в тому числі квартиру, заповів  ОСОБА_2 , із якою з 2009 року перебував у шлюбі.
 
Позивач уважала, що оскільки квартира придбана нею й спадкодавцем у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, розмір її частки в праві власності на квартиру становить 1/2.
 
ОСОБА_1 указувала, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки в даному випадку має місце не спір між подружжям про поділ спільного майна, а невизнання ОСОБА_2 її права на частку в спільному майні подружжя.
 
Відсутність спору між подружжям щодо наявності в ОСОБА_1 на 1/2 частку в праві власності на квартиру може підтвердити також мати спадкодавця ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстнації 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак позовна давність для позовної вимоги про визнання права на частку в спільній сумісній власності починається з моменту розірвання шлюбу, тобто в даному випадку з 01 листопада 2005 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася в червні 2017 року, тобто з пропуском такого строку, а обставини, на які вона посилається, не є поважними причинами для поновлення такого строку. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири    АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.
 
Апеляційний суд виходив із того, що позовна давність для пред`явлення даного позову почалася з 22 лютого 2017 року - моменту відкриття спадщини, оскільки саме з цього моменту ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права на частку в спільному майні подружжя, яке до цього часу ніким не оспорювалося та не порушувалося.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
27 вересня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
ОСОБА_2 указує, що ОСОБА_4 придбав квартиру за кошти, подаровані його бабусею, а тому дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Твердження про відсутність між колишнім подружжям спору щодо права ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири є хибним, оскільки згідно з заповітом 2010 року спадкодавець усю квартиру заповів дітям від першого шлюбу, а не ОСОБА_1 .
 
Уважає, що позов поданий із пропуском позовної давності, оскільки для вимоги про визнання права власності на Ѕ частину спільної сумісної власності такий строк відраховується з моменту розірвання шлюбу, тобто з листопада 2005 року.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
02 листопада 2018 року до Верховного Суду надійшли відзиви                            ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на дану касаційну скаргу, в яких вони просили залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
 
У своєму відзиві позивач указувала, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки про порушення свого права на частку в спільній сумісній власності подружжя дізналася лише 22 лютого 2017 року з повідомлення нотаріуса про відкриття спадщини. 
 
ОСОБА_3 , заперечуючи проти задоволення касаційної скарги, вказувала, що між спадкодавцем і ОСОБА_1 не було спору щодо наявності в неї права на Ѕ частину квартири, а про існування заповіту 2010 року, яким ОСОБА_7 заповів квартиру дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , позивач не знала, а тому про порушення своїх прав дізналася лише після смерті колишнього чоловіка. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Апеляційний суд установив, що з 06 липня 1978 року по 01 листопада                      2005 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей - ОСОБА_5 , 1978 року народження, та ОСОБА_6 , 1981 року народження.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 серпня 1994 року № 1066 ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ним.
 
08 травня 2009 року ОСОБА_4 уклав шлюб із  ОСОБА_2 
 
28 квітня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося та взагалі все те,що буде належати йому на день смерті та на що за законом він буде мати право, заповів ОСОБА_2 .
 
У цьому заповіті ОСОБА_4 зазначив, що раніше складений заповіт                від 13 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л. Є. за реєстровим № 702, відповіднодо якого він заповів квартиру дітям      ОСОБА_5 та                            ОСОБА_6 в рівних частках кожному, цим заповітом він скасовує.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
 
22 лютого 2017 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ребро О. П., повідомив ОСОБА_1 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 і про наявність указаного заповіту.
 
За життя між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 не виникло спору про визнання за нею права спільної сумісної власності на квартиру.
 
ОСОБА_2 подала в суд першої інстанції заяву про застосування позовної давності, в якій зазначала, що позовна вимога про визнання за колишньою дружиною спадкодавця права спільної сумісної власності на квартиру та поділ цієї квартири як спільного майна подружжя можуть бути пред`явлені протягом трьох років із моменту розірвання шлюбу, тобто з 02 листопада 2005 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернулася лише в червні                  2017 року, тобто після спливу строку позовної давності.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам закону.
 
Спірне майно придбано ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у 1994 році, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС УРСР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. 
 
Відповідно до частини першої статті 22 КпШС УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. 
 
Установивши, що квартира придбана ОСОБА_7 та ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі й право останньої на отримання у власність Ѕ частки квартири спадкодавцем не оспорювалося, апеляційний суд зробив правильний висновок, що позов є обґрунтованим і пілягає задоволенню. 
 
Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. 
 
Частиною третьою статі 29 КпШС УРСР передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. 
 
Згідно зі статтею 11 КпШС УРСР у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. 
 
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України                    від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, а також у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19) від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19) і від 15 січня 2020 року в справі                                              № 299/19766/16 (провадження № 4313св19).
 
Установивши, що про порушення свого права на Ѕ частину квартири як спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 дізналася 22 лютого 2017 року, отримавши повідомлення нотаріуса про відкриття спадщини й наявність заповіту, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_2 , апеляційний суд зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом у межах позовної давності, оскільки позовна давність для такої вимоги починається не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
                                                                                                         В. І. Журавель
 
                                                                                                         М. М. Русинчук