ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/542/19 
Номер провадження 22-ц/816/1259/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,
сторони :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство реалізації інженерних задач «ТРІЗ» ЛТД (Товариство з обмеженою відповідальністю),
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коломійця Дмитра Миколайовича
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2020 року у складі судді Клименко А.Я., ухвалене у місті Суми, повний текст якого складено 12 березня 2020 року,

                                                  в с т а н о в и в : 

28 січня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коломійця Д.М. звернувся до суду з позовом до Товариства реалізації інженерних задач «ТРІЗ» ЛТД (Товариство з обмеженою відповідальністю) (далі «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (в редакції позовної заяви від 11 лютого 2019 року). 
Свої позовні вимоги мотивував тим, що з 02 листопада 2015 року він працював на посаді завідувача верстатів з ЧПК в «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ. 07 грудня 2018 року він вирішив звільнитися за власним бажанням та подав відповідну заяву на ім`я керівника «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ. Наступного робочого дня, 10 грудня 2018 року, працівники відповідача та охорона підприємства чинили йому перешкоди у здійсненні його професійних обов`язків та у доступі до його робочого місця, яке він згодом покинув, викликавши поліцію та забравши свої особисті речі, оскільки вважав себе звільненим того ж дня за власним бажанням. Натомість, як стало відомо пізніше, він був звільнений за прогул 10 грудня 2018 року наказом № 234-к від 28.12.2018 року, копію якого він отримав 02 січня 2019 року поштою. Вважаючи своє звільнення незаконним, просив суд поновити його на посаді та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення по справі, а також понесені ним судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованостю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ 9438 грн 92 коп в рахунок відшкодування судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Коломієць Д.М., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі. 
При цьому вказує, що в діях позивача не було прогулу, оскільки 10 грудня 2018 року він з`явився на роботу, однак не був допущений відповідачем до виконання своїх трудових обов`язків. Вважає, що суд не дав оцінку доказам позивача, його доводам та поясненням. Зазначає, що суд не врахував суперечності у показаннях свідків та показання свідків вважав доказами на користь відповідача. Звертає увагу, що при звільненні за прогул у позивача не були відібрані письмові пояснення, при цьому, ОСОБА_1 вважав, що його звільнено за власним бажанням. Доводить, що позивач був відсутній на роботі більше трьох годин із поважних причин, а тому висновок суду про законність його звільнення за прогул є неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1   - адвоката Коломійця Д.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ -  адвоката Лук`яненка О.В., який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2015 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідувача бюро верстатів з ЧПК за його заявою (а.с. 108, т.1). Відповідно до зазначеної заяви позивач був ознайомлений та погодився  з Колективним договором та діючим на підприємстві внутрішнім розпорядком. 
Між сторонами 02 листопада 2015 року було укладено трудовий договір (а.с. 7-9, т.1), відповідно до якого позивач був прийнятий на роботу за вказаною посадою та зобов`язався виконувати роботу відповідно до отриманих кваліфікаційних вимог, що пред`являються до посади, яку він обіймає, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, внутрішньо-об`єктового та пропускного режиму, а у випадку невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених договором, нести відповідальність згідно чинного законодавства.
Згідно з п. п. 3.1, 3.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку «ТРІЗ» ЛТД (ТОВ), що є Додатком до Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом товариства з обмеженою відповідальністю «ТРІЗ» ЛТД (ТОВ), прийнятого на загальних зборах трудового колективу 01 лютого 2007 року (а.с. 105 - 107, т.1), з якими позивач ознайомлений під час подання заяви про прийняття на роботу (а.с. 108, т.1), для всіх категорій працівників, за винятком охорони, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, підприємство працює в одну зміну за таким графіком роботи: початок роботи - 7.30 год., перерва на обід - 12.00 - 13.00 год., завершення роботи - 16.30 год., вихідні дні - субота і неділя; початком роботи вважається час, коли працівник безпосередньо приступає до виконання своєї роботи, а закінченням роботи вважається час, коли працівник фактично закінчив роботу.
07 грудня 2018 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням на ім`я директора «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ ОСОБА_2 (а.с. 13, т.1).
10 грудня 2018 року близько 11.00 годин позивач, не повідомивши керівництво, без поважних причин покинув своє робоче місце, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 і територію товариства. З указаного дня і до 28 грудня 2018 року позивач на роботі не з`явився і про причини своєї відсутності роботодавця не повідомив.
Також встановлено, що 10 грудня 2018 року було видано наказ № 219-К про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача бюро верстатів з ПК 21 грудня 2018 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 145, т.1).
10 грудня 2018 року комісією у складі працівників «ТРІЗ» ЛТД ТОВ: заступника директора ОСОБА_6 , начальника цеху ОСОБА_11, старшого юриста ОСОБА_12, юриста ОСОБА_13 складено акт про те, що станом на 11 год. 30 хв. 10 грудня 2018 року завідуючий бюро верстатів з ЧПК ОСОБА_1 відсутній на своєму робочому місці в структурному підрозділі з металообробки на верстиатах ЧПК (Сумська область, Тростянецький район, с. Боромля, вул. Харківська, 5) (а.с. 111, т.1).
10 грудня 2018 року комісією у складі працівників «ТРІЗ» ЛТД ТОВ: заступника директора ОСОБА_6, інспектора з кадрів ОСОБА_14, старшого юриста ОСОБА_12, юриста ОСОБА_13 складено акт про неможливість ознайомлення завідуючого бюро верстатів з ЧПК ОСОБА_1 з наказом про звільнення за власним бажанням у зв`язку з його відсутністю на робочому місці (а.с. 146, т.1).
11 грудня 2018 року відповідачем  видано наказ № 222-к «Про надання працівником письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі», за яким ОСОБА_1 наказали до 17 грудня 2018 року надати письмові пояснення про причини його відсутності на роботі  з 10 по 11 грудня 2018 року та роз`яснили, що в разі неявки на робочому місці та ненадання пояснень поважності причин відсутності, його дії буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 132, т.1). 
Зазначений наказ № 222-к цього ж дня направлено позивачу поштою з описом вкладення (а.с. 133, т.1), а отримано ОСОБА_1 , відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 22 грудня 2018 року (а.с. 134, т.1).
21 грудня 2018 року відповідачем  видано наказ № 226-к «Про скасування наказу від 10.12.2018 року № 219-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 », яким був скасований наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, оскільки він самовільно покинув своє робоче місце 10 грудня 2018 року та не відпрацював встановлений законодавством строк (а.с. 148, т.1).
28 грудня 2018 року, на підставі доповідної записки головного технолога ОСОБА_5 , керівника IT- відділу ОСОБА_15, актів про відсутність працівника на робочому місці  з 10.12.2018 року по 28.12.2018 року, доповідної записки заступника директора ОСОБА_6 , відповідачем видано наказ № 234-к про звільнення позивача 10 грудня 2018 року, згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин  (а.с. 140, т.1).
10-11 січня 2019 року проведено інспекційне відвідування відповідача інспектором праці Управління Держпраці у Чернігівській області, під час якого перевірено, в числі інших, питання законності звільнення позивача та за результатами перевірки складено відповідний акт, згідно з яким порушень діючого законодавства не виявлено. (а.с. 150-156, т.1).
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідач не допустив порушення його трудових прав, наказ про звільнення відповідає нормам чинного законодавства, тому відсутні підстави для поновлення його на роботі.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.        
Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Отже, зі змісту зазначених положень закону вбачається, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Відповідно до приписів ст. 147 КЗпП України, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни. 
Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2018 року директором «ТРІЗ» ЛТД  ТОВ ОСОБА_2 видано наказ № 234-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи  10 грудня 2018 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку (а.с. 140, т.1). 
Судом встановлено та не спростовано позивачем у справі, що він був відсутній на робочому місці у період з 10 грудня 2018 року по 28 грудня 2018 року, що підтверджується доповідними записками головного технолога ОСОБА_5 , керівника IT- відділу ОСОБА_15, актами про відсутність працівника на робочому місці, доповідною запискою заступника директора ОСОБА_6 (а.с. 109-127,138-139, т.1).
Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомили, що позивач 10 грудня 2018 року самовільно залишив своє робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 і без дозволу перебував на території іншої дільниці «ТРІЗ» ЛТД ТОВ, яка знаходиться за іншою адресою: с. Боромля, вул. Харківська, 13, не є його робочим місцем і де він не мав права перебувати.  В той час там проходила планова перевірка Службою охорони праці і у зв`язку з цим охорона цеху вивела його на подвір`я. Після того, як позивач залишив зазначений цех на вимогу працівника охорони, на своє робоче місце він не повернувся, до виконання своїх трудових обов`язків не приступив та на робочому місці з 11 год. 00 хв. 10 грудня 2018 року і до дня видачі наказу про звільнення в зв`язку з прогулом не перебував. Що стосується безпосереднього робочого місця позивача за адресою: АДРЕСА_1 , то на ньому будь-яка охорона взагалі відсутня, ніхто не перешкоджав перебуванню позивача на його робочому місці та жодна посадова особа відповідача не давала позивачу вказівок покинути своє робоче місце.
За фактом звернення ОСОБА_1 до Тростянецького ВП Охтирського ВП ГУНП в Сумській області було складено висновок капітаном поліції Вовянком С.М., зі змісту якого вбачається, що 10 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебував в АДРЕСА_2 , тобто не на своєму робочому місці, а в іншому цеху підприємства і саме звідти його вивів працівник охорони. Працівниками поліції не було зафіксовано факт недопущення ОСОБА_1 до виконання своїх трудових обов`язків.
Доводи апеляційної скарги про поважність причин відсутності позивача на роботі, відсутність його вини в порушенні трудової дисципліни у вигляді прогулу та безпідставність його звільнення суперечать показанням свідків та вищезазначеним письмовим доказам у справі.
Тимчасове припинення електропостачання на робочому місці позивача, не може бути поважною причиною його відсутності на роботі з 10 грудня 2018 року і до дня звільнення -  28 грудня 2018 року.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що блокування робочої електронної пошти позивача та втручання до програмного забезпечення носять виробничий характер і не свідчать про створення перешкод позивачу у виконанні своїх трудових обов`язків.
Обґрунтовуючи неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, апелянт зазначає, що судом в основу рішення покладено показання свідків з боку сторони відповідача (заступника директора «ТРІЗ» ЛТД ТОВ ОСОБА_6 , начальника юридичного відділу ОСОБА_12, головного технолога ОСОБА_9 , інспектора з кадрів ОСОБА_10 ., юриста ОСОБА_12), які, на його думку, є заінтересованими особами, оскільки представляють адміністрацію підприємства, або є залежними від роботодавця особами.
Проте, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки допит зазначених свідків проводився за клопотанням представника позивача (а.с. 193, т.1) і вони не є свідками сторони відповідача. Сторона відповідача заперечувала проти їх допиту і навіть оскаржувала ухвалу суду першої інстанції в частині виклику вказаних свідків в апеляційному порядку.
При цьому, в апеляційній скарзі представник позивача не обґрунтовує, чому до показань заявлених ним свідків слід ставитись критично, крім посилання на займані ними посади, та не конкретизує, у показаннях яких саме свідків наявні розбіжності, у чому саме вони полягають і яким чином вони могли вплинути на висновки суду.
З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2018 року відповідачем було видано наказ № 222-к «Про надання працівником письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі», за яким ОСОБА_1 запропоновано у строк до 17 грудня 2018 року надати письмові пояснення про причини його відсутності на робочому місці з 10 грудня 2018 року по 11 грудня 2018 року та роз`яснено, що в разі неявки на робочому місці та ненадання пояснень поважності причин відсутності, його дії буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і  звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 132, т.1). 
Зазначений наказ  цього ж дня було направлено позивачу поштою з описом вкладення (а.с. 133, т.1), а отримано ОСОБА_1 , відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 22 грудня 2018 року (а.с. 134, т.1). До дня звільнення за прогул - 28 грудня 2018 року позивач мав можливість надати роботодавцеві пояснення про причини своєї відсутності, проте, такою можливістю не скористався.
Неможливість ознайомлення позивача з наказом про звільнення та видачі трудової книжки у день звільнення, у зв`язку із фактичною відсутністю на роботі без поважних причин, роботодавцем зафіксовано в акті від 28 грудня 2018 року (а.с. 142, т. 1). Копію наказу про звільнення негайно направлено поштою та отримано позивачем 02 січня 2019 року (а.с. 143, 144 зворот, т.1). Отже, безпідставними є доводи апеляційної скарги про несвоєчасне отримання позивачем наказів відповідача, що стосувались процесу його звільнення, не відібрання у нього пояснень та переконання ОСОБА_1 в тому, що його звільнено за власним бажанням.
Таким чином, факт відсутності ОСОБА_1 , на робочому місці без поважних причин доведено роботодавцем  належними та допустимими доказами у розумінні статей 77, 78 ЦПК України.
Посилання представника позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що він вважав себе звільненим з роботи з 10 грудня 2018 року за власним бажанням, не може вважатись поважною причиною відсутності на роботі з 10 до 28 грудня 2018 року.
За встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими та не приймає до уваги доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права.
Так, заяву про відшкодування судових витрат відповідачем подано після виникнення підстав, які обумовили ці витрати у зв`язку з діями представника позивача, який з порушенням процесуальних строків, подав заяву про виклик свідків. При цьому, витрати, пов`язані із залученням свідків, розраховані відповідачем з чітко встановлених законодавством вихідних даних пропорційно від розміру їх середньомісячного заробітку (ч. 2 ст. 139 ЦПК України) на підставі відповідної довідки, виданої з місця роботи свідків.
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то вони були розраховані згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, з урахуванням критеріїв, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а також критеріїв реальності та необхідності.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
З ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави 1152 грн 60 коп судового збору, несплаченого при поданні апеляційної скарги, оскільки пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   
                                                          п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коломійця Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 1152 грн 60 коп судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                    О.Ю. Кононенко

Судді :                                                                                                В.І. Криворотенко 

                                                                                                            С.Г. Хвостик