Ухвала
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 468/1003/18-ц
провадження № 61-5296ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,
треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2019 року у складі судді Янчук С. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк», банк) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позов обґрунтував тим, що 29 грудня 2015 року між сторонами укладений кредитний договір № 7050.14.00.2394, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 576 674,14 грн строком до 28 грудня 2020 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладений договір застави від 29 грудня 2015 року № 1739, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л. А., відповідно до умов якого передано у заставу транспортний засіб «Ford Kuga», 2015 року випуску.
06 червня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. вчинено виконавчий напис № 995 про звернення стягнення на зазначений автомобіль «Ford Kuga» в рахунок задоволення вимог АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 у загальному розмірі 400 960,24 грн. 11 липня 2018 року на підставі цього виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 56748982. 
Позивач вказував, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, що регулюють правовідносини щодо вчинення виконавчих написів, оскільки при його вчиненні нотаріус не переконався належним чином у безспірності сум, що підлягали стягненню.
Ураховуючи наведене, просив визнати виконавчий напис нотаріуса від 06 червня 2018 року № 995 таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 06 червня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С., зареєстрований у реєстрі за № 995, про звернення стягнення на транспортний засіб марки «Ford Kuga», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , переданий в заставу АТ «Кредобанк» на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 грудня 2015 року № 7050.14.00.2394.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк направив боржнику письмову вимогу щодо усунення порушень за кредитною угодою, але не врахував, що суми боргу різні, тобто не є безспірними, а тому порушено право позивача на спростування розміру заборгованості. Оскільки виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням чинного законодавства його необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» залишено без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2019 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що суми, зазначені до стягнення у виконавчому написі нотаріуса, не є безспірними та зазначив, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є перешкодою для реалізації права АТ «Кредобанк» звернутися за захистом своїх порушених прав до суду з позовом до боржника у встановленому законом порядку.
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Кредобанк», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріус вчинив виконавчий напис відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, різниця у сумах, зазначених у повідомленні, надісланому позивачу, та у виконавчому написі нотаріуса пояснюється частковою сплатою боргу та різницею у датах їх нарахування й не свідчить, що сума стягнення є спірною. Також зазначав, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок Верховного Суду у подібних правовідносин, зокрема викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15-ц щодо вирішення спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Суди встановили, що 29 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» укладений кредитний договір № 7050.14.00.2394, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 576 674,14 грн строком до 28 грудня 2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,49 відсотків річних, для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі - продажу транспортного засобу марки «Ford Kuga», 2015 року випуску, укладеного між позичальником та ТОВ «Терра Моторс»; оплати страхового платежу в сумі 42 361,20 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л. А. № 1739, відповідно до умов якого предметом застави є рухоме майно - транспортний засіб марки «Ford Kuga», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , заставною вартістю 590 400 грн.
05 березня 2018 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано звернення стягнення на вищевказаний предмет забезпечувального обтяження.
В цей же день АТ «Кредобанк» направило ОСОБА_1 письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, яке було останнім отримано 10 березня 2018 року, що підтверджується списком № 33 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів поданих в ПАТ «Укрпошта» ВЗ №26, описом вкладення у цінний лист на ім`я ОСОБА_1 та відстеженням «Укрпошти» за № 7902607727430.
06 червня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. вчинено виконавчий напис № 995 про звернення стягнення на вищевказаний автомобіль «Ford Kuga» в рахунок задоволення вимог АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 у загальному розмірі 400 960,24 грн, з яких: заборгованість за кредитом станом на 05 червня 2018 року - 375 608,98 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом станом на 05 червня 2018 року - 18 321,57 грн, пеня за період з 06 травня 2017 року до 05 червня 2018 року - 5 022,69 грн та 2 000 грн - сума, сплачена стягувачем за вчинення виконавчого напису.
Постановою приватного виконавця Баришнікова А. Д. від 11 липня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56748982 з примусового виконання вказаного виконавчого напису.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За результатами аналізу норм вищенаведених нормативних актів можна дійти висновків, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зазначені у виконавчому написі до стягнення суми не є безспірними в силу їх невідповідності сумам, про які був попередньо повідомлений боржник, а також нарахування сум відсотків та пені за період після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.
Такі висновки є по суті правильними.
Зокрема, апеляційний суд встановив та зазначив, що банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати відсотків, встановив новий строк кінцевого повернення кредиту - 10 квітня 2018 року. Водночас за оспорюваним виконавчим написом запропоновано за рахунок продажу предмету застави задовольнити, у тому числі вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, які нараховані станом на 05 червня 2018 року, тобто за період після спливу строку дії основного зобов`язання. Це ж стосується і періоду нарахування пені.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018  року у справі № 444/9519/12.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що згідно з досудової вимоги сума заборгованості станом на 05 березня 2018 року становить: 392 092,23 грн - основний борг; 12 022,28 грн - прострочені відсотки; 887,74 грн -нараховані відсотки; 2 088,78 грн - заборгованість з пені. Водночас за виконавчим написом сума заборгованості нарахована станом на 05 червня 2018 року та становить: 375 605,98 грн - неповернута сума кредиту; 18 321,57грн - прострочені відсотки; 5 022,69 грн - заборгованість з пені (за період з 06 травня 2017 року до 05 червня 2018 року).
При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Такі правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).
Заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15-ц.
Проте суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, як і до наведеного вище висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), які подібні за змістом.
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України. 
Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги АТ «Кредобанк» необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, про стягнення заборгованості відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                         А. С. Олійник 
                                                                                                                         С. О. Погрібний