Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 347/2419/15
 
провадження № 61-31956св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Беркій О. Ю., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., 
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви 
 
У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Банк обґрунтовував вимоги тим, що 25 вересня 2006 року між ним і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 230К, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 37 000 доларів США зі сплатою 14  %  річних (у разі прострочення - 40 % річних) строком до 24 вересня 2011 року. 
 
Повернення кредиту забезпечене порукою ОСОБА_2 згідно з договором поруки від 25 вересня 2006 року № 230К.
 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 01 жовтня 2015 року сума заборгованості становить 126 601,77 доларів США, з яких: 
 
- 26 315,59 доларів США - заборгованість за кредитом,
 
- 47 357,79 доларів США - заборгованість за відсотками,
 
- 52 928,39 доларів США - пеня.
 
З урахуванням того, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009 (стягнуто заборгованість станом на 04 березня 2009 року у сумі 215 193 грн 36 коп.) та рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2011 року у справі № 2-32/2011 (стягнуто заборгованість станом на 25 березня 2011 року у сумі 380 044 грн 63 коп.) із відповідачів уже було стягнуто борг у загальній сумі 75 837,43 доларів США, банк просив стягнути з них заборгованість у розмірі 50 764,34 доларів США, що еквівалентно 1 080 772  грн 80 коп.
  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Суд виходив із того, що при зверненні до суду з даним позовом банк пропустив позовну давність, про застосування наслідків якої заявив представник ОСОБА_1 . 
 
Крім того, суд зазначив, що з моменту набрання законної сили рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009 право банку на отримання відсотків за користування кредитним договором припинилося.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017  року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».
 
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочену заборгованість за відсотками за кредитним договором від 25 вересня 2006 року № 230К станом на 01 жовтня 2015 року у розмірі 32 579,18 доларів США, що еквівалентно 693 610 грн 74 коп., та пеню у розмірі 195 688 грн 50 коп.
 
В іншій частині позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
При частковому задоволенні позову апеляційний суд виходив із того, що кредитним договором передбачений обов`язок позичальника сплачувати відсотки до дня повернення кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом та в разі порушення строків погашення кредиту або відсотків - сплатити пеню.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2011 року у справі № 2-32/2011 достроково стягнуто кредитний борг, а також відсотки та пеню станом на 25 березня 2011 року.
 
У зв`язку з тим, що пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості, а також ураховуючи невиконання вищевказаного рішення, суд апеляційної інстанції вважав, що з відповідачів підлягають стягненню відсотки за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пеня за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року.
 
Короткий зміст касаційної скарги  
 
У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог - стягнутих відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року, тому суд касаційної інстанції переглядає оскаржене рішення лише в цій частині.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017  року, касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
 
Справу № 347/2419/15 передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року касаційне провадження у даній справі зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/1120/16 (провадження № № 12-142гс19).
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційне провадження у даній справі поновлено.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на те, що банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання позичальником кредитних коштів.
 
Апеляційний суд не перевірив правильності наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитом і штрафних санкцій з урахуванням усіх платежів, що були здійснені відповідачами за період дії договору та напрямів їх зарахування.
 
Договірні відносини між сторонами виникли 25 вересня 2006 року та мали припинитися 24 вересня 2011 року.
 
Проте позовна заява банку та рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009 свідчить про те, що строк виконання зобов`язання за цим договором банком було змінено і цей строк необхідно визнати таким, що настав із моменту звернення до суду з таким позовом.
 
Тому, з моменту набрання законної сили рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009 право АТ КБ «ПриватБанк» на отримання відсотків за кредитним договором припинилося.
 
Крім того, не погоджується з визначенням періоду, за який стягнуто пеню, посилаючись на положення частини другої статті 258 ЦК України.
 
Обставини справи
Суди встановили, що 25 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 230К, згідно з умовами якого останньому надано кредит у сумі 37 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14 % річних строком до 24 вересня 2011 року.
Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань за цим договором він сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.
Згідно з пунктом 3.4 кредитного договору нарахування відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та здійснюється починаючи з дати списання коштів з позикового рахунку до дати повного погашення кредиту.
Пунктом 2.3 кредитного договору передбачене право банку вимагати дострокове повернення кредиту у разі порушення позичальником зобов`язань за цим договором.
25 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки № 230К.
Крім того, суди встановили, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2009 року № 230К станом на 04 березня 2009 року у сумі 215 193 грн 36 коп.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2011 року у справі № 2-32/2011 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2009 року № 230К станом на 25 березня 2011 року у сумі 380 044 грн 63 коп.
Відповідно до листа Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2016 року на запит апеляційного суду справа за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором поступила на розгляд у квітні 2009 році та була зареєстрована за № 2-509/2009. В ході розгляду цієї справи була здійснена перереєстрація у 2010 році на № 2-497/2010 та в 2011 році на № 2-32/2011.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01  жовтня 2015 року сума заборгованості становить 126 601,77 доларів США, з яких: 
 
- 26 315,59 доларів США - заборгованість за кредитом,
 
- 47 357,79 доларів США - заборгованість за відсотками,
 
- 52 928,39 доларів США - пеня.
 
При цьому сума за кредитом, стягнута рішенням суду, становить 75 837,43 доларів США.
 
Різниця між поточною заборгованістю та стягнутою раніше судом становить 50 764,34 доларів США, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
При відмові у стягненні відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про стягнення відсотків і пені після набрання законної сили рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/09 про дострокове стягнення кредиту є необґрунтованими (з моменту дострокового стягнення кредиту припинилося право на нарахування відсотків і пені). Крім того, суд зазначив, що до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки пропуску позовної давності. 
 
При стягненні відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року, тобто після дострокового стягнення кредиту, суд апеляційної інстанції виходив із того, що фактично кредитна заборгованість не погашена, що є підставою для нарахування відсотків на підставі пункту 3.4 кредитного договору і пені до повного погашення боргу.
 
Колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року, проте не в повній погоджується з мотивами такої відмови з огляду на наступне.
 
Суди встановили, що у кредитному договорі № 230К від 25 вересня 2006 року сторони узгодили термін повного погашення кредиту до 24 вересня 2011 року з можливістю його дострокового стягнення.
У квітні 2009 році банк подав до суду позов про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів (справа № 2-509/2009). В ході розгляду справи № 2-509/2009 була здійснена її перереєстрація у 2010 році на                              № 2-497/2010 та в 2011 році на № 2-32/2011.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №   444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі               № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.».
 
У зв`язку з наведеним право банку на стягнення відсотків і пені за період після пред`явлення у квітні 2009 року вимог про дострокове стягнення кредиту припинилося саме з моменту подання такого позову, а не з моменту набрання законної сили рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2009 року у справі № 2-509/2009, як про це зазначив суд першої інстанції.
 
Крім того, помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року у зв`язку з пропуском банком позовної давності.
 
У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.».
 
Суд апеляційної інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин зробив помилковий висновок про стягнення відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року, тобто після настання строку кредитування.
 
Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення апеляційного суду в частині вимог про стягнення відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в частині цих же вимог - зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 (в редакції станом на 07 лютого 2020 року) ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником   ОСОБА_3 , задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року у частині вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року у розмірі 32 579,18 доларів США, що еквівалентно 693 610, 74 грн, та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року у розмірі 195 688, 50 грн скасувати.
 
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року у частині вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення відсотків за період із 25 березня 2011 року до 01 жовтня 2015 року у розмірі 32 579,18 доларів США, що еквівалентно 693 610, 74 грн, та пені за період із 31 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2015 року у розмірі 195 688, 50 грн змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
З моменту прийняття постанови рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року в скасованій частині подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	В. І. Крат      	
Судді:	Н. О. Антоненко       В. І. Журавель      	
 	Є. В. Краснощоков       М. М. Русинчук