29.04.20
22-ц/812/790/20
Справа №488/3511/18                                  Головуючий у 1-й інстанції Селіщева Л.І. 
Провадження № 22ц/812/790/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
Категорія 54
П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 квітня 2020 року                                        м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,
із секретарем:  Горенко Ю.В., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Селіщевої Л.І. в залі судових засідань в місті Миколаєві об 14 годині 40 хвилин, повний текст якого складено 20 червня 2019 року по справі
за позовом
ОСОБА_1 до 
Публічного акціонерного товариства 
«Державна продовольчо-зернова корпорація України»
(далі -ПАТ «ДПЗКУ»)
про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

В С Т А Н О В И Л А:

10 серпня 2018 року ОСОБА_1  звернулася з позовом до ПАТ «ДПЗКУ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
В обґрунтування позову зазначала, що у період з 2012 року вона працювала в ПАТ «ДПЗКУ» на посаді заступника директора з виробництва філії підприємства «Миколаївський портовий елеватор» (далі - «МПЕ»). З займаної посади її звільнено наказом від 26 жовтня 2015 року у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. 
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року її поновлено на роботі на вказаній посаді та стягнуто з відповідача на її користь 24 737 грн. 30 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди. 
Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання і наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 27 травня 2016 року №361-к позивача поновлено на роботі.
У подальшому рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції в частині вимог про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. 
На виконання рішення апеляційного суду ПАТ «ДПЗКУ» видано наказ №324/1-к від 1 червня 2017 року про скасування раніше виданого наказу №361-к про поновлення позивача на роботі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року рішення апеляційного суду від 16 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При остаточному апеляційному перегляді на підставі постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року змінено, ухвалено про зменшення розміру компенсації моральної шкоди до 3 000 грн., із виключенням з мотивувальної частини рішення суду висновків про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін. 
Наказів про скасування наказу від 1 червня 2017 року або фактичне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за результатами остаточного апеляційного перегляду ПАТ «ДПЗКУ» не видано. 
Тому, посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ №324/к-1 від 1 червня 2017 року, поновити її на посаді заступника директора філії з 1 червня 2017 року та стягнути з цього часу та до моменту поновлення її на роботі середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
У відзиві на позовну заяву відповідач вважав заявлені вимоги незаконними та такими, що не підлягають задоволенню та того ж дня подав заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовною заявою. 
Відповідач наголошував, що позивачем пропущено тримісячний строк, визначений статтею 233 КЗпП для звернення до суду з цим позовом, а саме позивач пред`явила позов до суду 10 серпня 2018 року, незважаючи на те, що про існування оспореного наказу їй достеменно було відомо вже 25 серпня 2017 року. За такого позивач втратила можливість для захисту порушеного права у судовому порядку. 
Звертав увагу суду і на той факт, що відповідно до постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі №488/3841/16-ц, останній дійшов висновку про відсутність підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді, врахувавши, що незаконність її звільнення встановлена судами попередніх інстанцій, а середній заробіток за час вимушеного прогулу на виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року сплачено відповідачем повністю.
За такого вважав, що підстави для задоволення цього позову відсутні.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, причини цього пропуску є не поважними, а тому підстав для його поновлення немає. 
Крім того, через належне виконання попередніх судових рішень відповідачем відсутні підстави для повторного поновлення позивача на тієї же посаді, та обставини, за якими б вона перебувала у вимушеному прогулі, а тому немає підстав для нарахування та сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невірне встановлення обставин справи та порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
Позивач зазначала, що її звільнення є незаконним через той факт, що як під час оскаржуваного та попереднього її звільнення на підприємстві роботодавця не відбувалось скорочення штату працівників, а тому її звільнено з грубим порушенням вимог трудового законодавства.
Наголошувала на тому, що строк на подачу цього позову має відраховуватись з 11 липня 2018 року, як дня отримання нею копії постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року, яка містила висновок про відсутність підстав для повторного поновлення на роботі, з урахуванням того, що незаконність її звільнення встановлено судами попередніх інстанцій. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача надав письмовий відзив, в якому вважав її доводи необґрунтованими. 
Зазначав, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, та звертав увагу суду на безпідставність її вимог внаслідок виконання рішень судів відповідачем.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, ухвалено про скасування рішення суду та постановлено нове, яким у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі – відмовлено за недоведеністю. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 259 720 грн. середнього заробітку. Розподілені судові витрати.
Не погодившись з рішенням апеляційної інстанції АТ «ДЗКУ» подало на нього касаційну скаргу, за наслідками розгляду якої постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року скасована постанова Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року , а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 10 вересня 2012 року ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» (т.1 а.с.11-13).
Наказом 424-К від 26 жовтня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т.1 а.с.6).
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2016 року у справі №488/4844/15-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 737,30 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (т. 1 а.с.14-17).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року у справі №488/4844/15-ц рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2016 року в частині поновлення на роботі, залишено без змін. В частині розміру моральної шкоди змінено з 10 000 грн. до 1000 грн., виключено з мотивувальної частини рішення суду висновок про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України.
На виконання вказаного рішення суду першої інстанції, 27 травня 2016 року відповідачем видано наказ № 361-К про поновлення позивача на роботі, а у її трудовій книжці зроблений запис № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи, згідно наказу від 26 жовтня 2015 року (т. 1 а.с.7, 11-13).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року скасоване, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції. Після нового апеляційного перегляду рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (т.1 а.с.18-21).
У зв`язку з ухваленням рішення Апеляційним судом Миколаївської області від 16 лютого 2017 року, відповідачем 1 червня 2017 року видано наказ №324/1-к, яким скасовано раніше виданий наказ від 27 травня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 8 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасоване, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції. 
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2016 року змінено, ухвалено про зменшення розміру моральної шкоди, яка стягується з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн. до 3 000 грн., та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін (т.1 а.с.22-26).
Наказом №640-к від 16 вересня 2016 року позивача вдруге звільнено з роботи за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а.с.8).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року змінено рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року по справі справа № 488/3841/16-ц, яким на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 47 843,25 грн., а рішення в частині вирішення вимог стосовно визнання незаконним та скасування наказу №640-к від 16 вересня 2016 року та відмови у поновленні на роботі залишено без змін (т.1 а.с.27-32). 
Ці судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року, яким встановлено, що порушене право позивача поновлено, так як її звільнення з роботи, що відбулося 26 жовтня 2015 року, визнано незаконним, а тому роботодавець зобов`язаний видати наказ про скасування наказу про припинення трудового договору з позивачем. З ухваленням 16 січня 2018 року постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню. Тому підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді відсутні (т.1 а.с.33-39). 
Разом з тим, звертаючись 10 серпня 2018 року до суду з цими позовними вимогами ОСОБА_1 посилалась на незаконність свого звільнення, що відбулося ще 25 жовтня 2015 року, та фактичне невиконання відповідачем судових рішень про її поновлення на роботі, просила визнати виданий роботодавцем 1 червня 2017 року наказ незаконним, поновити її з цього часу на тій же посаді, та стягнути з цього часу середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не за час затримки виконання судового рішення. 
При цьому вважала, що строк для звернення її до суду у відповідності до статті 233 КЗпП України повинен відраховуватися з 11 липня 2018 року – з дня отримання нею копії постанови ВС від 13 червня 2018 року, яка винесена за наслідками розгляду іншої справи.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
В загальному розумінні правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності (res judicata), що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Як встановлено за матеріалами справи та не оспорюється сторонами, копію оскаржуваного наказу від 1 червня 2017 року позивач отримала 25 серпня 2017 року (т.1 а.с.52).
Однак з позовом про визнання незаконним та його скасування, поновлення на роботі з 1 червня 2017 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернулась лише 10 серпня 2018 року (т. 1 а.с.1), тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку.
Посилалась на поважність причин, таких як отримання 11 липня 2018 року повного тексту постанови ВС, ухваленої по іншій справі, за обставинами якої не вбачається оспорювання факту видачі відповідачем наказу від 1 червня 2017 року. 
17 жовтня 2018 року відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду (т.1 а.с.47-49).
Відтак, висновки суду першої інстанції щодо пропуску строку позивачем на звернення до суду за цими вимогами, та відсутність поважних причин для його поновлення відповідають обставинам справи і положенням статті 233 КЗпП України.
В той же час за роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю позовних вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.
При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог. 
За матеріалами справи ОСОБА_1 поновлена на роботі на посаді заступника директора філії ПАТ «ДПЗКУ» на підставі рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року, яке змінено постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року. Рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі набрало законної сили 16 січня 2018 року і підлягає виконанню.
Видача роботодавцем в процесі перегляду судових рішень наказів на виконання того чи іншого рішення, в тому числі щодо скасування 1 червня 2017 року раніше виданого наказу про негайне поновлення на роботі, у зв`язку із скасуванням судового рішення у апеляційному порядку, не є підставою для виникнення чи припинення трудових відносин до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що набрало законної сили.
Відтак, наказ №324/1-к, видача якого оспорюється позивачем, не є наказом про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з підстав припинення трудового договору, а тому він не підлягає оцінці на відповідність нормам КЗпП України щодо дотримання відповідачем процедури звільнення, і як наслідок підстав для поновлення працівника.
Тому, з моменту ухвалення постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення суду першої інстанції від 5 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі, набрало законної сили і порушене право позивача відновлено судами, - визнано її звільнення 26 жовтня 2015 року з роботи незаконним. 
Ці рішення підлягають обов`язковому виконанню роботодавцем у відповідності до частини 5 статті 124, пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України, а доводи його представника щодо виконання ним судового рішення про поновлення на роботі працівника спростовуються самим фактом скасування раніше виданого наказу про поновлення позивача в порядку негайного виконання судового рішення, та не допуском позивача до роботи, після остаточного набрання рішенням суду від 5 лютого 2016 року законної сили. 
За таких обставин, підстави для ухвалення іншого судового рішення про скасування наказу, виданого на виконання постанови суду, та поновлення позивача на роботі на тій же посаді, на думку колегії суддів відсутні, з огляду на те, що незаконність її звільнення встановлена рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 лютого 2016 року, яке до наступного часу роботодавцем не виконане.
Враховуючи викладене і те, що судом першої інстанції не встановлені та не досліджені усі суттєві обставини справи, а його висновки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу та поновленні на роботі не відповідають нормам матеріального і процесуального права, колегія суддів, вважає за необхідне його скасувати в цій частині відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог за необґрунтованістю.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. 
Частиною 7 статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, та частини 1статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
За такого, згідно норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
За замістом статті 24 КЗпП трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця.
Оскільки припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника, то якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.
Саме з такими правовими підставами Верховний Суд пов`язував скасування попередньої постанови апеляційної інстанції та передачу справи на новий розгляд.
Дійсно, якщо розглядати підстави для стягнення середнього заробітку з часом затримки виконання судового рішення (стаття 236 КЗпП України), то позивач повинна звертатися за стягненням таких сум з врахуванням положень статті 233 КЗпП України.
Такі ж підстави для звернення у межах місячного строку повинні розглядатися та оцінюватися судом при зверненні працівників з підстав поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Цей строк позивачем пов`язувався з моментом порушеного її права з 1 червня 2017 року, але одночасно відраховувався нею з 11 липня 2018 року, моменту отримання копії постанови ВС, а за такого, був пропущений без поважних причин.
Разом з тим, звертаюсь до суду з цим позовом ОСОБА_1 просила про стягнення середнього заробітку не за затримку виконання судового рішення про поновлення її на роботі, а за час вимушеного прогулу, з моменту незаконного, на її думку, повторного звільнення, що відбулося шляхом скасування наказу 1 червня 2017 року.
Відтак, матеріально-правові вимоги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються не на положеннях статті 236 КЗпП України, а пов`язуються виключно з підставою, що передбачена статтею 235 КЗпП України, вимушеним прогулом при незаконному звільнені.
Тобто, якщо пов`язувати незаконність звільнення ОСОБА_1 , виключно з встановленими рішенням суду від 5 лютого 2016 року обставинами, то на її користь вже двічі стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу, за цим рішенням за період з 28 жовтня 2015 року по 5 лютого 2016 року, та за іншим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року, а тому такий заробіток за час вимушеного прогулу міг бути стягнутий за заявлений позивачем період з 1 червня 2017 року, але по дату набрання рішенням суду про поновлення на роботі законної сили, а саме по 16 січня 2018 року.
Однак, з огляду на звернення з такими вимогами до суду 10 серпня 2018 року та відсутністю поважних причин для поновлення такого строку, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за положеннями статей 233, 235 КЗпП України, на думку колегії суддів відсутні. 
Вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з підстав, передбачених статтею 236 КЗпП України, ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляла, а тому вони не можуть бути підставою для апеляційного перегляду. 
Таким чином є усі підстави для скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в частині відмови за вимогами про стягнення середнього заробітку за безпідставністю та відмовити за пропуском строку на право звернення до суду з такими вимогами. 
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Посилання позивача ОСОБА_1 на необхідність розгляду її спору у суді апеляційної інстанції за новими вимогами про скасування наказу від 26 жовтня 2015 року, замість наказу від 1 червні 2017 року про її звільнення, та як наслідок стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, так як суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції, яке ухвалене за поданим учасником справи позовом у межах доводів апеляційної скарги, та не має повноважень на розгляд спору за іншими позовними вимогами, про які таж сама особа заявила лише у суді апеляційної інстанції (статті 13, 367 ЦПК України). 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2019 року –скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі – залишити без задоволення за необґрунтованістю, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишити без задоволення за пропуском строку на звернення до суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий                                                 О.О. Ямкова

Судді                                                         О.В. Локтіонова                                                                 С.Ю. Колосовський