ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4129/20 Справа № 182/5785/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засіданняГолуб О.О.
сторони справи :
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження  цивільну справу за  апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у м.Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 24 грудня 2019 року,- 
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи.
Свої вимоги обгрунтували тим, що 13.05.2017 року приблизно о 14.05 водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 120», допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , яка від отриманих травм померла у лікарні.
На лікування та поховання ОСОБА_7 її рідними було витрачено 19 401,14 грн. При цьому, ОСОБА_5 було надано допомогу їх родині на лікування та поховання ОСОБА_7 у розмірі 7000,00 грн. 
ОСОБА_7 мешкала разом з чоловіком ОСОБА_1 , сином ОСОБА_2 , невісткою ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_4 , які після її смерті зазнали горя, відчували себе спустошеними, пригніченими, змушені були докладати додаткових зусиль для організації свого побуту без рідної людини. 
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 було закрито, у добровільному порядку завдану ним моральну шкоду він відшкодовувати відмовляється, у зв`язку з чим позивачі вимушені звертатися до суду.
Враховуючи, що ОСОБА_5 перебуває у шлюбі та транспортний засіб, на якому було здійснено наїзд на ОСОБА_7 , є спільним майном подружжя ОСОБА_8 , позивачі просяли стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , моральну шкоду у сумі 300 000 грн. щодо кожного позивача (всього 1 200 000 грн.), а також стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на лікування та поховання ОСОБА_7 у сумі 12 401,14 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
11.06.2019 року позивачі свої вимоги уточнили в частині стягнення витрат на правову допомогу та просили стягнути з відповідачів витрати на надання правової допомоги також на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 3000,00 грн. 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволені частково.
Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3200 грн.( три тисячі двісті грн. 00коп.).
Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , будучи незгодними із визначеним судом розміром моральної шкоди, подали апеляційну скаргу, в якій ставлять питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про повне задоволення, заявлених у позові вимог.
На думку скаржників незаконність і необґрунтованість судового рішення полягає в неправильному встановленні обставин справи, вказуючи на те, що в результаті скоїного відповідачем наїзду на велосипедиста ОСОБА_7 , остання отримала тілесні ушкодження від яких померла в лікарні. Наголошують на тому, що смерть близької людини спричинила позивачам сильний стрес, зруйнувався весь життєвий уклад родини, а найважче було зрозуміти смерть бабусі неповнолітній ОСОБА_4 , яка особливо боляче сприйняла цю звістку. Скаржники вважають, що стягнутий судом розмір моральної шкоди не є справедливим і не може компенсувати позивачам душевні страждання через втрату близької людини.
Також позивачі не погоджуються із зменшенням суми витрат на правову допомогу, вказуючи, що правова допомога надавалась протягом тривалого часу і була надана в повному обсязі відповідно до акту виконаних робіт.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачів, відповідач ОСОБА_5 , просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, залишивши апеляційну скаргу позивачів без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивачів і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, з викладених у відзиві на скаргу підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що відповідно до постанови старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП у Дніпропетровській області майору поліції Соломки Д.М. від 31.03.2018 року, 13.05.2017 року приблизно о 14.05 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 120», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 09.09.2016 року належить йому на праві приватної власності, здійснював рух по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини дороги вул.Першотравневої в м.Нікополі, з боку вул. Рижикова у напрямку вул. Патріотів України та вул.8го Березня, де напроти території домоволодіння № 132 допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , яка, керуючи велосипедом «Салют» та рухаючись у попутному напрямку автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 120», приступила до виконання маневру повороту ліворуч, у напрямку смуги руху автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 120 », тим самим грубо, порушуючи вимоги ПДР України. Невиконання вимог п.10.1. Правил дорожнього руху України велосипедистом ОСОБА_7 знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої вона отримала тілесні ушкодження та від яких в КЗ «Нікопольська міська лікарня №1» померла (а.с. 61-77).
Зазначеною постановою встановлено, що в діях водія автомобіля «Тойота Ленд Крузер 120» ОСОБА_5 . відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 120», до місця наїзду, а дорожньо-транспортна пригода сталася з вини велосипедиста ОСОБА_7 через нехтування нею вимогами п.10.1. Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим кримінальне провадження закрито (а.с.61-77).
Сторони вказану постанову не оскаржували, що підтвердили у судовому засіданні 23.12.2019 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , доводилася дружиною ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 , свекрухою ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20-23). 
Усі вони мешкали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою №601, виданою 04.01.2018 року головою квартального комітету № 38 (а.с.116).
Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги позивачів та стягуючи моральну шкоду тільки з відповідача ОСОБА_5  виходив з того, що смерть  ОСОБА_7  настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - наїзду на велосипедиста ОСОБА_7  автомобілем під керуванням ОСОБА_5  і це є підставою для відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_5 , а вимоги позивачів пред`явленні до дружини відповідача ОСОБА_6 , як співвласниці транспортного засобу не ґрунтуються на законі.
Визначаючи до відшкодування розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи, ступеню родинних зв`язків, відсутності вини відповідача ОСОБА_5  у загибелі  ОСОБА_7 , дійшов висновку, що заявлені позивачами вимоги на загальну суму в розмірі 1 200 000 грн. (300 000 грн. кожним позивачем) є завищеними, оскільки цей розмір не відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості, тому зменшив суму відшкодування моральної шкоди, визначивши до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 50000,00 грн., на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - по 10000,00 грн.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами скаржників, викладеними в апеляційній скарзі щодо незаконності рішення суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції додержався наведених вище норм закону, з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним та обґрунтованим.
Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 5. статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо)."
Обставин, визначених ч.5 ст.1187 ЦК України, а саме дії непереборної сили або умислу потерпілого, судом не встановлено. 
Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю».
Пунктами 9,10 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Так, суд першої інстанції встановив, що 13.05.2017 року приблизно о 14.05 год. В м.Нікополі. на проїзній частині дороги вул.Першотравневої, з боку вул.Рижикова у напрямку вул.Патріотів України та вул.8-го Березня, напроти території домоволодіння № 132 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_5 , який керував технічно справним автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 120», реєстраційний номер НОМЕР_1 належним йому на праві приватної власності та велосипедистом ОСОБА_7 , яка керувала велосипедом «Салют», в результаті якої відповідач допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 .
В результаті наїзду ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження та від яких померла в КЗ «Нікопольська міська лікарня №1».
Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП у Дніпропетровській області майору поліції Соломки Д.М. від 31.03.2018 року встановлено, що в діях водія автомобіля «Тойота Ленд Крузер 120» ОСОБА_5 відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 120», до місця наїзду, а дорожньо-транспортна пригода сталася з вини велосипедиста ОСОБА_7 через нехтування нею вимогами п.10.1. Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим кримінальне провадження закрито (а.с.61-77).
Висновок суду першої інстанції, що відповідач  ОСОБА_5 , як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести перед позивачами цивільну відповідальність за завдання моральної шкоди за смерть ОСОБА_7 , яка сталася внаслідок наїзду автомобіля під керуванням відповідача, колегія суддів вважає правильним і повністю погоджується із висновком суду, що вимоги позивачів пред`явлені до дружини відповідача ОСОБА_6 , як співвласниці транспортного засобу не ґрунтуються на законі.
Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань позивачів, які втратили дружину, мати, свекруху та бабусю, відсутність вини відповідача в настанні дорожньо-транспортної пригоди та наявність вини самої загиблої у настанні події, яка порушила вимогами п.10.1. Правил дорожнього руху України, внаслідок чого і сталася дорожньо-транспортна пригода.
На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з врахуванням конкретних обставин по справі, моральних страждань позивачів, які втратили рідну близьку людину, що є не відновлюваною втратою, яка спричиняє страждання та хвилювання.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Так, внаслідок смерті ОСОБА_7 позивачам спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких вони зазнають у зв`язку зі смертю близької людини.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачів, які в результаті дорожньо-транспортної пригоди вратили близьку людину, встановлену вину потерпілої, яка порушила Правила дорожнього руху України, відсутність вини в діях відповідача, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди в сумі 120 000 грн. ( по 50 000 грн. чоловіку і сину та по 10 000 грн. невісткі та онучці) відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому доводи позивачів щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди відхиляє. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивачів щодо незаконного зменшення судом сум витрат на правову допомогу, з огляду на таке. 
Так, суд перевірив та встановив, що 09.08.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Ланчковським Ю.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.4), за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання здійснювати представництво інтересів Клієнта ОСОБА_1 у справі про ДТП, що сталося 13.05.2017 року в м.Нікополі з його дружиною ОСОБА_7 . Розмір гонорару адвоката склав 10 000 грн. (а.с.5,127,128).
Також, суд перевірив розрахунок вартості юридичних послуг та встановив, що ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 за надання юридичних послуг по вказаній цивільній справі сплатив 3200,00 грн., з яких: 200,00 грн. - консультація про порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП, 1500 грн. - складання позовної заяви та виготовлення додатків до неї, 1500 грн. - участь у судових засіданнях з розгляду цивільного позову (а.с.7).
Відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу на загальну суму 6800,00 грн., суд виходив з того, що ці витрати були понесені позивачем під час розгляду кримінального провадження та стосувалися вивченням судової практики.
За змістом ч.ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч.4 ст.141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи скаржників щодо необґрунтованого зменшення судом першої інстанції витрат на правову допомогу.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивачів підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2020 року.

Головуючий:
Судді: