Постанова                                                      
Іменем України
 
24 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 462/3210/13-ц
провадження № 61-16234св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталія Павлівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року у складі судді Палюх Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П. про визнання недійсними довіреності, договору дарування та скасування реєстрації права власності.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , у якому вона проживала разом із своїм сином ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_6 помер. Враховуючи її похилий вік (на той час їй було 82 роки), вона повністю знаходилася на утриманні сина ОСОБА_6 , який опікувався нею, доглядав її. Вона вже тривалий час хворіє на різні захворювання, які практично перешкоджають їй правильно усвідомлювати значення своїх дій і без сторонньої допомоги обходитися. Після смерті сина ОСОБА_6 у неї було сильне нервове потрясіння. 22 вересня 2010 року ОСОБА_2 , використовуючи її безпорадний стан та усвідомлюючи, що вона, страждає на різні хвороби, не може правильно сприймати події та факти, завезла її до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., де запевнила про необхідність підписання якогось документа. Як з`ясувалося пізніше вона підписала довіреність, якою уповноважила брата відповідача- ОСОБА_3 вчиняти від її імені будь-які дії, у тому числі і подарувати належний їй будинок. ОСОБА_3 , використовуючи вказану довіреність, діючи від її імені, 30 вересня 2010 року уклав із ОСОБА_2 договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 . Вказувала на те, що на момент складання та підписання довіреності від 22 вересня 2010 року вона перебувала у такому психічному стані, що не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не повною мірою здатна своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки і самостійно їх виконувати. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим судом першої інстанції до участі у справі залучено правонаступника сина померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_1 . 
 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1  просив визнати недійсною довіреність           від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., зареєстровану в реєстрі за № 2508, визнати недійсним договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладеного 30 вересня           2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., зареєстрованого у реєстрі за № 2640, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на цей будинок.
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року позов    ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., зареєстровану в реєстрі за № 2508. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 згідно з довіреністю, посвідченою 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П., зареєстрований у реєстрі за № 2640. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , від 19 жовтня 2010 року.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 під час оформлення довіреності від 22 вересня 2010 року, якою вона уповноважила ОСОБА_3 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори): купувати, продавати, обмінювати, приватизовувати, приймати в дар, передавати в оренду, а також подарувати будинок АДРЕСА_1 , знаходилася у стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Той факт, що    ОСОБА_5 під час оформлення довіреності на відчуження будинку знаходилася у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, вказує на те, що її волевиявлення на укладення договору дарування житлового будинку не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент оформлення спірної довіреності та укладення договору дарування, ОСОБА_5 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними, а отже, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У вересні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що від імені ОСОБА_5 до суду із позовом звернувся ОСОБА_1 , оскільки їй вже було 84 роки і вона нічого не знала про цей позов. В інтересах сторони, яка заявляла клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи, потрібно було надати всі медичні документи, необхідні для проведення експертизи, таких документів сторона не надала та і не могла надати, оскільки таких на той час не існувало, адже ОСОБА_5 жодного разу не була на прийомі в лікаря-психіатра, не мала проблем з психікою, не стояла на обліку в психіатричному закладі. Суд першої інстанції не врахував показання свідків зі сторони відповідачів, не надав їм належну оцінку, а надав перевагу лише акту судово-психіатричного експерта від 04 грудня 2014 року № 794, який є завідомо неправдивим, складеним на підставі неналежних та недопустимих доказів, свідків, ОСОБА_7 , який працює лікарем-невропатологом у Львівському обласному кардіологічному центрі, які не підтверджують, що саме зроблені ним записи стосуються ОСОБА_5 .
 
Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
Житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві приватної власності ОСОБА_5 
 
ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 . 
 
ОСОБА_5 проживала у своєму будинку разом із сином ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Деякий час після смерті сина, ОСОБА_5 проживала одна у своєму будинку, а восени 2012 році переїхала проживати до свого сина ОСОБА_1 у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області.
 
ОСОБА_5 хворіла протягом 12 років гіпертонічною хворобою, починаючи з            2007 року періодично оглядалася лікарем-невропатологом та лікарем-психіатром, у 2010 році на третій день після смерті сина ОСОБА_8 вона зламала руку, а у 2012 році перенесла інсульт. 
 
22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П. посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 2508 довіреність, згідно з якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори): купувати, продавати, обмінювати, приватизовувати, приймати в дар, передавати в оренду, а також подарувати будинок АДРЕСА_1 .
 
30 вересня 2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, та ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н. П. та зареєстрований у реєстрі за № 2640.
 
Відповідно до цього договору, ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок на АДРЕСА_1 .
 
19 жовтня 2010 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вказаний будинок у встановленому законом порядку.
 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 13 квітня 2017 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Із наявних у матеріалах справи медичних довідок убачається, що ОСОБА_5 оглядалася лікарем-невропатологом 17 січня 2007 року, 13 травня 2008 року та          21 червня 2010 року, а 02 вересня 2009 року та 24 червня 2010 року лікарем-психіатром, якими встановлено їй діагноз: дисциркуляторна атеросклеротична і гіпертонічна енцефалопатія з розсіяною неврологічною симптоматикою, формування психоорганічного синдрому, виражений психоорганічний синдром з інтелектуально-мнестичним зниженням і явищами деменції та призначено відповідні курси лікування.
 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 07 квітня 2016 року № 330 ОСОБА_5 страждає хронічним стійким психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує опіки.
 
Відповідно до акта судово-психіатричного експерта від 04 грудня 2014 року № 794, на момент підписання довіреності 22 вересня 2010 року, ОСОБА_5 страждала важким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та явищами деменції. За своїм психічним станом у період підписання довіреності - 22 вересня 2010 року, ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
З акта від 04 грудня 2014 року № 794 убачається, що комісією в складі експертів Маланчук А. З., Гуль А. Л., Сувало О. Б. при проведенні експертизи досліджувалися довідки огляду лікарем-невропатологом від 17 січня 2007 року, від 13 травня           2008 року від 21 січня 2010 року та лікарем-психіатром від 02 вересня 2009 року,       від 24 червня 2010 року, а також проводилося судово-психіатричне обстеження підекспертної ОСОБА_5 .
 
У судовому засіданні суду першої інстанції, експерт Сувало О. Б. акт судово-психіатричного експерта від 04 грудня 2014 року № 794 підтримав та зазначив, що експертний висновок складений правильно, експертами досліджувалися всі наявні у справі матеріали, у тому числі і довідки огляду лікарем-невропатологом від 17 січня 2007 року, від 13 травня 2008 року від 21 червня 2010 року та лікарем-психіатром       від 02 вересня 2009 року, від 24 червня 2010 року, а також проводилося судово-психіатричне обстеження підекспертної ОСОБА_5 . Під час огляду у ОСОБА_5 виявлені важкі психічні розлади. Враховуючи актуальний стан ОСОБА_5 та дані про її психічний стан під час оглядів психіатром у 2009 році і у 2010 році, комісія прийшла до висновку, що на момент підписання довіреності 22 вересня 2010 року ОСОБА_5 страждала важким психічним захворюванням та не могла усвідомлювати значення своїх дій.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статті 202 ЦК Україниправочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
 
Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
 
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року                  № 61-5896св18.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
 
Статтею 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
 
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Суди попередніх інстанцій правильно врахували вказаний вище висновок судово-психіатричної експертизи від 04 грудня 2014 року № 794, показання свідків, допитаних у судових засіданнях, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваної довіреності, виданої  ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , недійсною, оскільки позивач довів свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. При цьому суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, у тому числі й висновок судово-психіатричної експертизи, й надавши йому належну оцінку, дійшов правильного висновку про вчинення оспорюваної довіреності в момент, коли ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки на момент оформлення довіреності ОСОБА_5 страждала важким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та явищами деменції, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним. 
 
Сумнівів у правильності експертного висновку не встановлено, відповідачі не довели, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи. Вказаний висновок, а також висновок судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2016 року щодо наявного у ОСОБА_5 психічного розладу здоров`я, узгоджуються між собою і підтверджують розвиток психічного захворювання у ОСОБА_5 , початок якого зафіксовано лікарями при огляді останньої починаючи з 2007 року.
 
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність достатніх правових підстав для визнання недійсними довіреність, видану на ім`я ОСОБА_3 та договору дарування, оскільки надані позивачем докази підтверджують факт абсолютної неспроможності  ОСОБА_5 в момент підписання довіреності розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Касаційна скарга не містить посилань на помилкову/неправильну оцінку судами доказів, порушення правил щодо належності і допустимості доказів у контексті наведених вище роз`яснень, а тому відсутні підстави вважати, що висновки судів про доведеність позову є помилковими.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик