Постанова 
Іменем  України
 
05 березня 2020 року
м. Київ
справа № 484/3454/16-ц
провадження № 61-10731св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року у складі судді Максютенко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Кушнірової Т. Б., Локтіонової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 25 серпня 2001 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. У серпні 2016 року спільне проживання сторони припинили.
Під час шлюбу у 2002 році ОСОБА_2 отримав у дар житловий будинок  АДРЕСА_1 (далі - будинок АДРЕСА_1 ).
Проте цей договір дарування є удаваним, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб в подальшому уникнути сплати більш високої ставки державного мита та поділу будинку як спільного майна подружжя. За цей будинок сплачено продавцю спільні кошти. Оскільки будинок придбаний у період шлюбу за спільні кошти, то він є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
Крім того, за час спільного проживання за спільні кошти ними придбано майно загальною вартістю 2 875 974 грн до складу якого входить: житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 520 000 грн; автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_13 від 02 липня 2015 року (далі - автомобіль Toyota Land Cruiser Prado), вартістю 520 000 грн; квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 76,6 кв. м (далі - квартира АДРЕСА_2 ), вартістю 895 954,40 грн; житловий будинок АДРЕСА_4 , на земельній ділянці комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 46.9 кв. м (далі - житловий будинок АДРЕСА_4 ), вартістю 160 000 грн; незавершене будівництво садового будинку АДРЕСА_6 (далі - незавершене будівництво садового будинку АДРЕСА_6 ), вартістю 780 000 грн.
З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд: договір дарування від 30 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С. А., визнати удаваним правочином; здійснити поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею власність на: квартиру АДРЕСА_2, житловий будинок АДРЕСА_4 , 1/2  частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; в особисту приватну власність відповідача виділити: 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, незавершене будівництво садового будинку АДРЕСА_6 , а всього майна на суму 1 560 000 грн; стягнути грошову компенсацію різниці більшої частки відповідача в спільному майні в сумі 122 023 грн; включити до поділу належного їм майна - статутний капітал в ТОВ «ЮГ-Регіон Плюс» 375 000 грн та придбані за час спільного проживання транспортні засоби: вантажний автомобіль MAN, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_2 вартістю 260 000 грн (далі - автомобіль MAN 2005 року випуску); вантажний автомобіль MAN, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , вартістю 200 000 грн (далі - автомобіль MAN 2000 року випуску); вантажний автомобіль DAFTE 95 XF 430,2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , вартістю 250 000 грн (далі - автомобіль DAFTE); автомобіль Lexus LX 470, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , вартістю 400 000 грн (далі - автомобіль Lexus LX 470) та причіп Kogel AWE 18, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_6 , вартістю 100 000 грн (далі - причіп Kogel AWE 18); та стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію вартості вказаних автомобілів в сумі 792 500 грн.
ОСОБА_2 , не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , у грудні 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до неї про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Не заперечуючи факту перебування у шлюбі з ОСОБА_1 у зазначений нею період, ОСОБА_2 зазначав, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 було придбано також майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровану на ім`я ОСОБА_1 ; нежитлову будівлю, магазин змішаної групи товарів, загальною площею 102,50 кв. м на АДРЕСА_5 (далі - магазин АДРЕСА_5 ), зареєстровану на ім`я ОСОБА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_4 зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ; торгівельні павільйони НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_10 , НОМЕР_12 , розташовані на АДРЕСА_5 (далі - торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 , НОМЕР_10, НОМЕР_12), які знаходяться у володінні та користуванні ОСОБА_1 ; предмети домашнього вжитку: кухню вартістю 26 000 грн, стіл та стільці вартістю 6 000 грн, вітальню вартістю 8 000 грн, шафу - купе вартістю 17 000 грн, ванну вартістю 6 000 грн, меблеву стінку вартістю 7 000 грн, тумби приліжкові вартістю 1 500 грн, вітальню вартістю 2 000 грн, табурети вартістю 200 грн, стілець вартістю 50 грн.
У березні 2017 року ОСОБА_2 уточнив свої вимоги та вказував, що при поділі майна повинні враховуватись також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а тому цивільні права та обов`язки за цими договорами виникають у обох із подружжя.
За час спільного проживання у нього виникли боргові зобов`язання: за договором позики від 20 лютого 2016 року на суму 25 000 дол. США, які були отриманні від ОСОБА_4 для проведення ремонту в квартирі в м. Києві; за договором позики від 04 березня 2013 року на суму 47 000 дол. США, які були отриманні від ОСОБА_5 для будівництва торгівельних павільйонів на АДРЕСА_5 ; за договором позики від 01 червня 2009 року на суму 78 000 дол. США, які були отримані від ОСОБА_6 для будівництва магазину на АДРЕСА_5 , а всього на загальну суму 150 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 26 лютого 2017 року становить - 4 045 500 грн.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 остаточно просив суд визнати за ним право власності на: житловий будинок 15 вартістю 48 620 грн; магазин АДРЕСА_5 вартістю 400 750 грн; торгівельні вітрини та обладнання магазину на суму 105 450 грн; торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_10, НОМЕР_12вартістю 593 645 грн; предмети домашнього вжитку: кухню вартістю 26 000 грн, стіл та стільці вартістю 6 000 грн, вітальню вартістю 8 000 грн, шафу - купе вартістю 17 000 грн, ванну вартістю 6 000 грн, меблеву стінку вартістю 7 000 грн, тумби приліжкові вартістю 1 500 грн, вітальню вартістю 2 000 грн, табурети вартістю 200 грн, стілець вартістю 50 грн, а всього на загальну суму 1 227 415 грн.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та стягнути з неї на його користь 1 273 895 грн - різницю у майні, а також стягнути на його користь 2 022 750 грн боргових зобов`язань.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано удаваним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , як такий, що вчинено для приховання договору купівлі-продажу, визнано, що 30 травня 2002 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, загальною площею 66 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С. А.
Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок АДРЕСА_1 ; незавершене будівництво садового будинку АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_2 ; магазин АДРЕСА_5; житловий будинок  АДРЕСА_4 ; автомобіль вантажний MAN 2005 року випуску, автомобіль вантажний MAN 2000 року випуску; причіп Kogel AWE 18; автомобіль вантажний DAF TE 95 XF; автомобіль Lexus LX 470; автомобіль Toyota Land Cruiser Prado; торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_10, НОМЕР_12; торгівельні вітрини та обладнання магазину; предмети домашнього вжитку (меблі).
Визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 за кожним у спільному майні подружжя на: частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; частину незавершеного будівництва садового будинку АДРЕСА_6 ; частину квартири АДРЕСА_2 ; частину житлового будинку АДРЕСА_4 ; частину автомобіля Toyota Land Cruiser Prado, 2008 року випуску. 
Виділено у приватну власність ОСОБА_1 : магазин АДРЕСА_5 вартістю 400 750 грн; торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_10, НОМЕР_12 вартістю 593 645 грн; торгівельні вітрини та обладнання, на загальну суму 105 450 грн; предмети домашнього вжитку: кухню вартістю 26 000 грн, стіл та стільці - 6 000 грн, вітальню - 8 000 грн, шафу-купе 17 000 грн, ванну - 6 000 грн, меблеву стінку - 7 000 грн, тумби прикро ватні - 1 500 грн, вітальню - 2 000 грн, табуретки - 200 грн, стільці - 50 грн, а всього майна на суму 1 173 595 грн.
В рахунок поділу спільного майна ОСОБА_2 виділено продані ним автомобілі: автомобіль вантажний MAN 2005 року випуску; автомобіль вантажний MAN 2000 року випуску; причіп Kogel AWE 18; автомобіль вантажний DAF TE 95 XF 430; автомобіль Lexus LX 470, а всього майна на суму 1 596 450 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення 1/2 частки вартості внеску статутного капіталу ТОВ «ЮГ-Регіон-Плюс», що становить 178 500 грн відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення 2 022 750 грн боргових зобов`язань відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продані вказані транспортні засоби в сумі 211 427,50 грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 02 квітня 2019 року у задоволені вимог щодо розподілу судових витрат за позовами сторін відмовлено.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 та визначаючи обсяг майна, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що у період шлюбу та за спільні кошти сторони придбали спірне майно, яке підлягає поділу між ними шляхом виділення кожному з них по 1/2 ідеальних часток майна, оскільки жоден  з них не погодився на отримання грошової компенсації за свою частку.
Включаючи до спільного майна подружжя автомобілі, які відповідач відчужив після того, як між подружжям фактично припинено шлюбні відносини, суд виходив з того, що в порушення вимог частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) він не отримав письмової згоди на це дружини, а тому діяв недобросовісно, знаючи, що спірне майно є спільним майном подружжя, а ОСОБА_1 не давала своєї згоди на його продаж.
Визнаючи договір дарування від 30 травня 2002 року укладений між ОСОБА_2 (обдарований) та ОСОБА_3 (дарувальник) удаваним, суд виходив з того, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу будинку, оскільки обдарованим дарувальнику було передано гроші при вчинені цього правочину, крім того сторони договору не перебувають у родинних стосункам між собою, а є сторонніми особами один одному.
Відмовляючи в частині вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 боргових зобов`язань, суд першої інстанції виходив з того, що розписка як документ, що підтверджує боргові зобов`язання повинна містити умови отримання в борг грошей і зобов`язання їх повернути, дату отримання та повернення коштів. Однак всі боргові розписки не містять зобов`язання повернути кошти та дати повернення таких коштів. Ніхто із кредиторів, знаючи про процес поділу майна з 2016 року між подружжям, не пред`явив позову про стягнення боргу, а тому, суд відмовив в позові у зв`язку з недоведеністю цих вимог.
Відмовляючи в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення половини вартості внесених коштів до статутного капіталу ТОВ «Юг-Регіон-Плюс» ОСОБА_2 в період спільного проживання в сумі 178 500 грн, суд виходив з того, що позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є засновником господарського товариства та яка сума внеску була внесена ним у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів колишнього подружжя.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та його поділ скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні таких вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 653,60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Ухвалюючи таке рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо житлового будинку  АДРЕСА_1 , апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення таких вимог через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу. Особи, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Отже, оспорюючи вказаний правочин, позивач мав пред`явити позов і до дарувальника, проте цього не зробив.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, визнаючи право власності за ОСОБА_1 на частину майна: магазин АДРЕСА_5, вітрини та прилавки для магазину, торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_10, НОМЕР_12, меблі домашнього вжитку, вийшов за межі позивних вимог ОСОБА_1 , яка не заявляла таких вимог. Такі вимоги заявляв ОСОБА_2 , проте суд його вимоги в цій частині не розглянув. Визнаючи незавершене будівництво садового будинку АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю подружжя, суд не встановив ступінь готовності такого об`єкта незавершеного будівництва, а також чи можливо визначити окремі частини будинку. Суди не врахували, що квартиру АДРЕСА_7 відповідач придбав за особисті кошти, отримані ним від його підприємницької діяльності, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, в яких платником вказано саме він.
Суди безпідставно відмовили в задоволенні його вимог про стягнення з ОСОБА_1 боргових зобов`язань, оскільки такі кошти він отримував для проведення ремонтних робіт у квартирі та магазині.
Заявник вважає, що суд безпідставно врахував спірні автомобілі при поділі майна, оскільки вони були відчужені ним до розірвання шлюбу, а тому це майно не мало враховуватися при поділі майна колишнього подружжя.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та  підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2001 року, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року розірвано (т. 1, а. с. 46, т. 2, а. с. 293).
З початку вересня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, проживали окремо, спільного господарства не вели. Вказані обставини встановлено рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (справа № 484/3420/16-ц), а тому не підлягають доказуванню у цій справі.
Під час шлюбу та за спільні кошти сторонами придбано майно.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначив обсяг майна та його вартість, з врахуванням заявлених вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, а саме: житловий будинок  АДРЕСА_4 вартістю 48 420 грн (т. 1, а. с. 92-112); квартира АДРЕСА_2 вартістю 1 553 984 грн (т. 1, а. с. 47-74); незавершене будівництво садового будинку  АДРЕСА_6 , вартістю 780 000 грн; магазин АДРЕСА_5 вартістю 400 750 грн (т. 1, а. с. 77, 78) торгівельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_10, НОМЕР_12 вартістю 593 645 грн (т. 1, а. с. 166-184); автомобіль вантажний MAN, 2005 року випуску, вартістю станом на 23 березня 2018 року - 360 720 грн (т. 2, а. с. 248-256); автомобіль вантажний MAN,2000 року випуску, вартістю 160 410 грн ( т. 2, а. с. 257-265); причіп Kogel AWE 18, 1998 року випуску, вартістю 117 880 грн (т. 2, а. с. 284-292); автомобіль вантажний DAF TE 95 XF 430, 2001 року випуску вартістю 248 350 грн (т. 2, а. с. 266-274); автомобіль Lexus LX 470, 2006 року випуску, вартістю 709 090 грн (т. 2, а. с. 275-283); автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, вартістю 556 040 грн (т. 2, а. с. 275-283); торгівельні вітрини та обладнання магазину, вартістю 105 450 грн (т. 1, а. с. 227); предмети домашнього вжитку (меблі): кухню вартістю 26 000 грн, стіл та стільці - 6 000 грн, вітальню - 8 000 грн, шафу-купе - 17 000 грн, ванну - 6 000 грн, меблеву стінку - 7 000 грн, тумби - 1 500 грн, вітальню - 2 000 грн, табуретки - 200 грн, стільці - 50 грн (т. 1, а. с. 226), а всього загальною вартістю 5 708 483 грн.
Норми СК України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Оскаржувані судові рішення відповідають указаним нормам матеріального права.
Доводи касаційної скарги про те, суд безпідставно включив до переліку спільного майна подружжя, яке за наслідками вирішення спору переходить у власність ОСОБА_1 , а саме: магазин АДРЕСА_5, торговельні павільйони НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 , НОМЕР_10, НОМЕР_12, меблі (предмети домашнього вжитку), оскільки ці вимоги позивачем не заявлялись, не заслуговують на увагу. Указане майно є предметом спору разом з іншим майном, а тому вирішивши спір по суті, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, як про це помилково стверджує заявник. У цій справі об`єднані вимоги за первісним та зустрічними позовами, а предметом позову є поділ майна подружжя. Такі вимоги вирішені по суті, а тому доводи касаційної скарги про невирішення судом першої інстанції зустрічного позову є безпідставними.
Заявник посилається на неправильність вирішення спору щодо об`єкта незавершеного будівництва - садового будинку АДРЕСА_6 з мотивів його особливого статусу як сукупності будівельних матеріалів, не встановлення ступені готовності, можливості виділу окремих його частин. 
Проте судами встановлено, що зазначене майно є в наявності, воно є об`єктом нерухомого майна, жодна із сторін не заявляла в судовому засіданні клопотань про проведення судово-будівельної експертизи про визначення вартості майна та питань, про які зазначає заявник у скарзі. Тому в межах заявлених вимог суд першої інстанції правильно визначив частки подружжя по 1/2 за кожним в указаному об`єкті нерухомого майна без виділення частки в натурі. Отже, доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно виділив частки в спільному майні подружжя в натурі на об`єкт незавершеного будівництва - садового будинку АДРЕСА_6 не заслуговують на увагу.
Ухвалені у цій частині рішення не суперечить правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 16 грудня 2015 року у справі 
№ 6-2710цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, на які посилається заявник, відповідно до яких у разі виникнення спору можливі випадки визнання за подружжям права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Оскільки у суді першої інстанції сторони не надали згоди на отримання грошової компенсації за свою частку в нерухомому майні, суди дійшли правильного висновку щодо визначення за кожним із них ідеальної частки в цьому майні та визнали право власності по 1/2 частини за кожним з них.
Також безпідставними є твердження заявника про порушення судами норм матеріального права при вирішенні спору щодо квартира АДРЕСА_7 , яка на думку заявника є його особистою власністю, а не спільним майном подружжя.
Заявник при цьому посилається на практику Верховного Суду України за 2015-2016 роки, відповідно до якої, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуттям є спільні кошти подружжя або їх спільна праця.
Проте, зважаючи на встановлену статтею 60 СК України презумпцію належності майна, набутого за час шлюбу, до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, саме заявник мав довести, що квартира АДРЕСА_7 є його власністю, а не власністю подружжя.
Суди попередніх інстанції, оцінивши надані сторонами докази, дійшли висновку про недоведеність заявником цієї обставини.
Доводи заявника зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Відмовляючи в частині вимог про стягнення боргових зобов`язань, суд першої інстанції правильно зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргові зобов`язання, повинна містити умови отримання в борг грошей і зобов`язання їх повернути, дату отримання та повернення коштів. Проте всі боргові розписки не містять зобов`язання повернути кошти та не вказано дати повернення таких коштів.
Доводи касаційної скарги в цій частині також зводяться до непогодження з висновками судів про встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів.
Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно врахував спірні автомобілі при поділі майна подружжя, оскільки вони відчужені ним до розірвання шлюбу, не заслуговують на увагу. 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 відчужив вказані автомобілі з порушенням встановленої законом процедури, а саме без отримання на це згоди дружини відповідно до вимог частини третьої статті 65 СК України. Суд зазначив, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, знаючи, що спірне майно є спільним майном подружжя і що ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на його продаж.
Такі висновки є правильними з ними погоджується й Верховний Суд. 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, а також до незгоди з встановленими фактичними обставинами в справі, переоцінки доказів, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для його скасування.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року в незміненій частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        Г. І. Усик