Ухвала
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 487/2376/18
провадження № 61-2540св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Промхімскло», фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Заводський відділ Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду 
м. Миколаєва, у складі судді Бобрової І. В., від 02 травня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М., від 04 липня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» та 
ФОП ОСОБА_2 про зняття арешту з автомобіля марки ЗАЗ - DАEWOO модель Т13110 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та виключення його з опису.
Позовна заява мотивована тим, що у Заводському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - ВДВС) перебуває виконавче провадження із виконання судового рішення про стягнення боргу із фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь 
ТОВ «Промхімскло» в розмірі 318 554 грн та судових витрат.
В межах даного виконавчого провадження 20 лютого 2014 року постановою державного виконавця було накладено арешт на майно боржника та до акту опису та арешту майна від 28 лютого 2014 року включений автомобіль марки ЗАЗ - DАEWOO модель Т13110 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль був зареєстрований за її чоловіком ОСОБА_2 , але рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2014 року, яке набрало законної сили 07 липня 2014 року, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділений їй у власність.
Посилаючись на те, що накладенням арешту порушуються її права як власника, просила зняти арешт із зазначеного автомобіля та виключити його з акту опису.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 
2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право на пред`явлення позову про зняття арешту зі спірного автомобіля, у позивача виникло у травні 2014 року, коли ОСОБА_1 довідалась про існування обтяження. Звернувшись із розглядуваним позовом до суду 25 квітня 
2018 року ОСОБА_1 пропустила визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 року, залишено без змін.
Колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони є правильними та обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права.
В частині вирішення позовних вимог про виключення майна з акту опису, апеляційний суд вважав, що такого способу захисту, як виключення майна з акту опису діюче законодавство не передбачає, а суд може захистити порушене право, відповідно до статті 5 ЦПК України, лише у спосіб визначений законами України.
При цьому колегія суддів врахувала, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Із посиланням на пункт 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 02 травня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 04 липня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 487/2376/18. У вересні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуваними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій порушено її право на безперешкодне користування своєю власністю.
Стверджує, що про існування обтяження належного їй автомобіля, накладеного постановою державного виконавця дізналась у 2018 році після того, як вирішила розпорядитись спірним автомобілем для чого звернулась до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області та отримала відмову. До 2018 року спірним автомобілем вона володіла та користувалась безперешкодно.
Також звертає увагу, що подальше звернення стягнення на транспортний засіб в межах процедури виконавчого провадження про стягнення заборгованості з її чоловіка є неможливим, оскільки вказане майно вибуло із його володіння у передбаченому законом порядку за рішенням суду, 
а отже підстави для накладення арешту вказане на майно на теперішній час відсутні.
У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 2004 року та під час шлюбу придбали автомобіль марки 
ЗАЗ-Daewoo, Т13110, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28 січня 2014 року із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 стягнуто на користь ТОВ «Промхімскло» заборгованість у сумі 318 554, 56 грн та судові витрати.
На виконання зазначеного рішення суду постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, у тому числі автомобіль марки ЗАЗ-Daewoo реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 
2014 року у цивільній справі № 487/1993/14-ц за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, в порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ЗАЗ-DAEWOO модель Т 13110, 2006 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.
Підстави передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, вважали, що за наявності арешту (обтяження) накладеного на автомобіль порушується право власності ОСОБА_1 , вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а отже має право на судовий захист.
Разом з тим, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні вимог про зняття арешту з майна із підстав пропуску строку позовної давності, оскільки про накладення арешту на автомобіль ОСОБА_1 стало відомо у 2014 році, а до суду вона звернулась у 2018 році.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частинами першими статей 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Позов власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України), є негаторним.
Між сторонами у справі виник спір з приводу порушення права власності  позивача, а саме обмеження можливості розпоряджатися майном (автомобілем), які не пов`язані із позбавленням права володіння.
Аналізуючи зміст статті 391 ЦК України колегія суддів вважає, що позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки допоки особа є власником майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання цим майном.
Отже негаторний позов, яким за своєю суттю є позов про зняття арешту з майна, яке не вибуло із володіння власника, може бути пред`явлений упродовж всього часу існування такого обтяження та його тривалість не перешкоджає задоволенню таких вимог судом.
Разом із тим у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 
від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» в пункті 4-3 (в редакції постанови № 13 від 25 грудня 
1992 року) судам роз`яснено, що на вимоги про виключення майна з опису поширюється трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається з дня, коли заінтересована особа дізналась або повинна була дізнатись про опис належного їй майна.
Крім того в пункті 12 постанови № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. У разі пред`явлення позову про зняття арешту з майна з пропущенням установленого законом строку на заявлення таких вимог, суддя не вправі з цих підстав відмовити у відкритті провадження у справі. Поважність причин пропущення позовної давності та наслідки цього необхідно вирішувати в установленому законом порядку (стаття 267 ЦК України).
Таким чином протягом тривалого періоду часу (понад 30 років) суди касаційної інстанції сформували позицію про те, що на вимоги про зняття арешту з майна (виключення майна з опису) поширюється загальний строк позовної давності.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій використовують вказані роз`яснення судів касаційної інстанції при відмові у задоволенні позовів про зняття арешту з майна у зв`язку із пропуском загального строку позовної давності.
Натомість Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 
2020 року, переглядаючи в касаційному порядку справу № 340/25/19 (провадження № 11-669апп19) за позовом  ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, у тому числі зобов`язати зняти арешт з майна, накладений у виконавчому провадженні, встановивши, що підставою позову є наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця, дійшла висновку, що такий позов є різновидом негаторного (пункти 28-29). 
При цьому, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52). 
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду можуть свідчити про наявність принципово іншого підходу до вирішення питання про поширення позовної давності на вимоги про зняття арешту з майна, аніж зазначений у вказаних постановах Пленумів ВСУ і ВССУ та який протягом тривалого часу застосовувався судами.
За таких обставин колегія суддів вважає, що існує виключна правова проблема щодо вирішення питання поширення позовної давності на вимоги про зняття арешту з майна накладеного в межах виконавчого провадження, заявлені особою, яка не є учасником виконавчого провадження та вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові. Вирішення вказаної правової проблеми для забезпечення сталості та єдності судової практики потребує висновків Великої Палати Верховного Суду. 
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, 
ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, 
§ 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). 
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).
При цьому, однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 
Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 487/2376/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло», фізичної 
особи - підприємця ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Заводський відділ Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна та виключення його з опису за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 02 травня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара  С. Ф. Хопта В. В. Шипович