ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року                
м. Чернівці
справа № 727/10533/17
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.
секретар Чубрей І.І.

позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,
відповідач Чернівецька міська рада

апеляційна скарга  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 грудня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В січні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом.
Просила визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом ОСОБА_5 , а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід ОСОБА_1 . ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 . Позивачка вчасно прийняла спадщину, однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено через відсутність належним чином оформлених документів, які підтверджують право власності померлого на нерухоме майно.
Інших спадкоємців за заповітом, крім позивачки, та осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадковому майні немає.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 грудня 2017 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначала, що її не було залучено до участі у цій справі та судовим рішенням було вирішено питання про її права та інтереси.
Вона є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_5 , подавала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини та має бути відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 листопада 2010 року визнано за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та неповнолітнім ОСОБА_8 право власності кожного на 1/4 частку в квартирі  АДРЕСА_1 , припинено право спільної сумісної власності на дану квартиру та встановлено порядок її користування (а.с.17-18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1  (а.с.5).
Після смерті  ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
У відповідності до заповіту, який склав за життя  ОСОБА_5 , він все своє майно заповів  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є його внучкою (а.с.6).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №42736792 від 22 січня 2016 року вбачається, що Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №58487866 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_5  (а.с.5).
ОСОБА_1 19 вересня 2017 року була подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою Державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори за №2317/02-31 від 19 вересня 2017 року їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії (а.с.15).
4 травня 2016 року з заявою при прийняття спадщини також звернулася ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною заявою, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 25 грудня 1979 року, свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 27 вересня 1998 року (а.с.46, 58,59).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Частиною 1 статті 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно частин 1, 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно частини 1 статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. 
Як роз`яснено у абзацах першому, другому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Згідно частин 1, 3 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про можливість задоволення позову без залучення у справі належного відповідача. 
Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Як встановлено вище, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла  ОСОБА_2 , зазначила відповідачем Чернівецьку міську раду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , яка вважає себе спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_5 , також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.
Орган місцевого самоврядування залучається до участі у справі цієї категорії в якості відповідача виключно у випадку відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, а тому є неналежним відповідачем.
Враховуючи вищенаведені обставини суд робить висновок про те, що Чернівецька міська рада є неналежним відповідачем. Належним відповідачем у справі є саме ОСОБА_3 .
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлений спір про право на спадкове майно, суд ухвалюючи судове рішення вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 .
Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №420/2383/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №440/1376/13-ц.
Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності належного відповідача у справі.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 30 березня 2020 року у справі №750/11196/17.
Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.
З квитанції №0.0.1653072522.1 від 18 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 1499 гривень 45 копійок (а.с.52)
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 слід стягнути 1499 гривень 45 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє  ОСОБА_4 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 грудня 2017 року скасувати.
В позові ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1499 (одну тисячу чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 45 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 квітня 2020 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді                                                                  І.М. Литвинюк 

                                               Н.Ю. Половінкіна