Ухвала
 
23 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 619/666/14-ц
 
провадження № 61-6739ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміної Тетяни Григорівни на постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона набула право власності на 37/100 частин житлового будинку на земельній ділянці площею 0,07 га по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2014 року № 164861. Власником вказаної частини будинку раніше була ОСОБА_3 . Власником іншої частини (63/100) цього будинку є ОСОБА_2 . Рішенням виконкому від 12 серпня 1960 року № 18 під будівництво зазначеного будинку була відведена земельна ділянка площею 0,07 га і передана ОСОБА_4 за актом від 25 серпня 1960 році. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 успадкували будинок після смерті ОСОБА_4 згідно із свідоцтвом про спадщину від 23 серпня 1994 року № 2-2358, в якому зазначено, що земельна ділянка 0,07 га передана в безстрокове користування. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2013 року було визнано недійсним рішення Дергачівської міської ради від 05 березня 2008 року № 74 «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,0696 га по АДРЕСА_1 та державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії ЯД № 28707, виданий Дергачівською міською радою 18 квітня 2008 року, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0108693-00113. Дергачівський відділ Держкомзему скасував запис про державну реєстрацію права власності       ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером 6322010100:00:003:0768, зареєстроване на підставі Державного акта від 18 квітня 2008 року серії ЯД № 028707 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за № 0108693-00113. Присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1 прощею 0,0696 га станом на 22 вересня 2014 року ніким не приватизована. Між попереднім власником будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було визначено порядок користування земельною ділянкою. Після купівлі у ОСОБА_3 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 в неї виник той же спір про порядок користування земельною ділянкою. ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватися спільною земельною ділянкою, самовільно збудувала бетонний паркан по невизначеній межі без погодження з попереднім власником, чим унеможливила її прохід до городу, будівництво туалету і вигрібної ями. ОСОБА_2 також створила перешкоди у користуванні хвірткою і в`їздними воротами для проїзду до гаража. Всі перешкоди виникли у зв`язку з невстановленням порядку користування земельною ділянкою.
 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визначено порядок користування земельною ділянкою по   АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 (37/100 частин) та ОСОБА_2 (63/100 частин) таким чином: виділено згідно з фактичними межами земельної ділянки ОСОБА_1 земельну ділянку площею 277,5 кв. м за ІІІ варіантом судової будівельно-технічної експертизи від 07 липня 2014 року № 4026, вказану за планом зеленим кольором; виділено згідно з фактичними межами земельної ділянки ОСОБА_2 земельну ділянку площею 462,5 кв. м за ІІІ варіантом судової будівельно-технічної експертизи від 07 липня 2014 року № 4026, вказану за планом синім кольором; земельну ділянку площею 13,2 кв. м, вказану за планом жовтим кольором, залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Межу між земельними ділянками співвласників встановлено в такий спосіб: по лінії розподілу між гаражем літ. «Г» та сараєм літ. «Б»; по зовнішній стіні сараю літ. «Б» та сараю літ. «Д»; від кута сараю літ. «Д» по прямій, відрізок довжиною 2,0 м.; поворот ліворуч відрізок довжиною 3,97 м. (1,0 +2,97); поворот ліворуч відрізок довжиною 18,25 м., що розділяє тильну сторону земельної ділянки домоволодіння на відрізки 5,65 м. та 16,25 м. Зобов`язано ОСОБА_1 влаштувати окремий в`їзд. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 березня 2020 року (повний текст якої складено 19 березня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року скасовано в частині вирішення спору про визначення порядку користування земельною ділянкою та розподілу судових витрат і ухвалено в цій частині нову постанову. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
09 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кузьміна Т. Г. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні нею.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Доводи заявника про те, що апеляційний суд не врахував висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 травня 2017 року у справі                 № 6-841цс16 про те, що: «При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном»,  не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить вказаному висновку. Апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що для з`ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, необхідні спеціальні знання в галузі земельних відносин, однак призначена судом повторна судова будівельно-технічна експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що додаткові матеріали не були надані. Водночас наявний в матеріалах справи висновок експерта надавався без врахування того, що спірна земельна ділянка має різну конфігурацію, а її межі не визначені та геодезична зйомка станом на 2019 рік не проведена. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 18 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміної Тетяни Григорівни на постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов