Ухвала
23 березня2020 року
 
м. Київ
справа № 463/2570/19
 
провадження № 61-4019ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» про визнання недійсним кредитного договору,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (далі - 
ТОВ «СС ЛОУН») про визнання недійсним кредитного договору.
Позов обґрунтовував тим, що у лютому 2019 року дізнався про укладення договору про надання коштів у позику з ТОВ «СС ЛОУН» № 157726-А від 14 грудня 2017 року. Разом з тим, вказаний договір не був підписаний зі сторони позивача, та відсутнє підтвердження, що гроші кредитодавцем йому передавалися. Кошти в сумі 36 250,20 грн вніс помилково, оскільки вважав, що це плата за іншим, не припиненим зобов`язанням. Крім цього, сторони не домовилися про всі істотні умови договору, що свідчить про те, що договір взагалі не укладено згідно із статтею 638 ЦК України. Також, договір містить умови, а саме: п. 4.6, 5.4 щодо розміру пені, які є несправедливими згідно пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлюють непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором. 
Крім цього, вважав, що суперечить вимогам статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», встановлена у пункті 4.8 умова договору про черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями. 
Враховуючи наведене, а також те, що умови договору суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, при цьому правочин здійснений відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, вважав, що є підстави для визнання договору недійсним.
Просив суд визнати недійсним пункт 4.6 та пункт 5.4 договору та визнати договір у формі заяви-приєднання №157726-А від 14 грудня 2017 року між ТОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 недійсним в цілому.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року позов задоволено частково, визнано недійсними пункти 4.6 та 5.4 договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, №157726-А від 14 грудня 2017 року, укладеного між ТОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 , у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року залишено без змін.
28 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова 
від 06 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 24 грудня 2019 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що висновок судів попередніх інстанцій про укладення договору є передчасним та необґрунтованим, не підтвердженим належними та допустимими доказами, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права, з ігноруванням правової позиції Верховного Суду України у справі №6-16цс15.
Крім того ОСОБА_1 просив поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду від 24 грудня 2019 року отримав 25 лютого 2020 року.
Відповідно до вимог статті 390 ЦПК України пропущений ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною першою статті 394 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено те, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційний перегляд справи № 463/2570/19.
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).
Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян.
ОСОБА_1 подано позов про захист прав споживача, при цьому судом першої інстанції справа № 463/2570/19 визнана малозначною в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі від 08 квітня 2019 року. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про віднесення справи до категорії малозначних.
Отже, для цілей ЦПК України, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною.
ОСОБА_1 вважав, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки законодавство, що регулює порядок укладення договорів в електронній формі досить молоде, а судова практика з цього питання тільки формується. Крім того справа має значний суспільний інтерес, зважаючи на кількість осіб, які скористались послугами отримання «швидких кредитів». Також вважав, що справа має для нього виняткове значення, оскільки шахраї можуть довести його до банкрутства, використовуючи оскаржувані судові рішення, як преюдицію.
Натомість колегією суддів наявність випадків, передбачених підпунктами 
а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не встановлена.  
Задовольняючи частково позовні вимоги суди враховували обставини, які встановлені в конкретній справі, у тому числі укладення сторонами у період із 01 вересня 2018 року шістдесяти чотирьох додаткових угод до договору №157726-А від 14 грудня 2017 року та внесення позивачем на рахунок відповідача коштів в сумі 36 250,20 грн. 
Повернення судом першої інстанції без розгляду клопотання позивача про витребування доказів, згідно ухвали від 06 червня 2019 року, було викликано діями самого позивача, а саме недотриманням ним вимог 
статті 84 ЦПК України.
Правова позиція Верховного Суду України в справі № 6-16цс15, на яку посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не може бути визнана релевантною до обставин справи № 463/2570/19, в якій суди встановили, що договір №157726-А від 14 грудня 2017 року укладався шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Обставин, які б свідчили, що справа № 463/2570/19 має для ОСОБА_1 виняткове значення колегією суддів не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; віднесення справи до категорії малозначних було передбачуваним; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, щодо вирішення спору; випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для касаційного оскарження судових рішень у малозначні справі колегією суддів не встановлено, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Личаківського районного суду м. Львова 
від 06 червня 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду 
від 24 грудня 2019 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в цивільній справі № 463/2570/19.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. В. Шипович
                   Є. В. Синельников
                                                                                                           С. Ф. Хопта