ПОСТАНОВА
Іменем України

26 травня 2020 року 
Київ
справа №818/1656/16
адміністративне провадження №К/9901/32331/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №818/1656/16
за позовом Державної екологічної інспекції у Сумській області
до Північно-східного офісу Держаудитслужби
про визнання відсутності компетенції,

за касаційною скаргою Державної екологічної інспекції у Сумській області
на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Павлічек В.О.)
і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Тацій Л.В., суддів Григорова А.М., Подобайло З.Г.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року Державна екологічна інспекція в Сумській області звернулась до суду з позовом до Державної фінансової інспекції у Сумській області, в якому просила визнати відсутність компетенції (повноважень) у Державної фінансової інспекції у Сумській області в частині здійснення державного фінансового контролю за станом надходжень до бюджету по коду бюджетної класифікації доходів 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач провів планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної екологічної інспекції у Сумській області за період з 1 квітня 2013 року до 31 січня 2016 року. На сторінках 9, 10, 11 акту ревізії зазначено, що позивачем було допущено порушення вимог статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення і не забезпечено направлення постанов про накладення адміністративних стягнень до органів державної виконавчої служби для стягнення штрафів в подвійному розмірі, що призвело до неотримання коштів Державним бюджетом України і заподіяно збитків на загальну суму: 63602,00 грн.

Позивач зазначає, що ні вимогами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», ні вимогами Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №310, не передбачено наявність повноважень (компетенції) відповідача на здійснення державного контролю за станом дотримання вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення підконтрольними установами і станом виконання постанов про накладення адміністративних стягнень.

Відповідно до затвердженого Переліку органів, які здійснюють контроль за станом надходжень бюджету в розрізі кодів бюджетної класифікації, контроль за надходженням по коду бюджетної класифікації доходів 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції» здійснюють органи Державної фіскальної служби, державні місцеві адміністрації й органи місцевого самоврядування.

Отже, на думку позивача, органи Держфінінспекції не здійснюють контроль за надходженням по коду бюджетної класифікації доходів 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У судовому засіданні 16 січня 2017 року протокольною ухвалою Сумського окружного адміністративного суду (яка постановлена суддею без виходу до нарадчої кімнати) відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено заміну відповідача - Державної фінансової інспекції у Сумській області на її правонаступника - Північно-східного офісу Держаудитслужби.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову Державної екологічної інспекції у Сумській області відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що спори, визначені пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України»), можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб`єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб`єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Водночас суди попередніх інстанцій зазначили, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 КАС України, може містити вимогу про встановлення компетенції. Однак така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб`єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Оскільки у цій справі відсутній спір про розподіл між Державною екологічною інспекцією у Сумській області і відповідачем повноважень щодо здійснення контролю за станом надходжень до бюджету по коду бюджетної класифікації доходів 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», тому позовна вимога про визнання відсутності компетенції як спосіб захисту порушеного права (інтересу) не відповідає змісту цього права (інтересу).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі Державна екологічна інспекція у Сумській області просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року й ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. У касаційній скарзі вказано про те, що позивач обрав правильний спосіб захисту порушеного права, а суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні і залишити оскаржувані судові рішення без змін. В обґрунтування відзиву відповідач вказує, зокрема, що відповідно до норм Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» під час проведення контрольних заходів Держфінінспекція України має право здійснювати державний фінансовий контроль шляхом дослідження документів щодо надходження незалежних доходів до бюджету за результатами здійснення діяльності об`єкта контролю.

Повноваження Держфінінспекції в частині здійснення контролю за справлянням надходжень до бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року №108.

Водночас, відповідно до пункту 23 частини другої статті 29 Бюджетного кодексу України кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону, належить до доходів загального фонду Державного бюджету України. Класифікація доходів бюджету, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року №11, установлює, що кошти за сплату адміністративних штрафів та інших санкцій зараховуються до загального фонду Державного бюджету України за кодом бюджетної класифікації 21081100.

Отже, відповідач стверджує, що забезпечення відшкодування порушень, виявлених за результатами контрольних заходів органів державного фінансового контролю, відбувається з урахуванням визначених законодавством повноважень в частині здійснення державного фінансового контролю за дотриманням бюджетного законодавства та, відповідно, незалежного наповнення бюджету.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що 28 квітня 2016 року Державною фінансовою інспекцією у Сумській області проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної екологічної інспекції у Сумській області за період з 1 квітня 2013 року до 31 січня 2016 року.

Результати ревізії оформлені актом від 28 квітня 2016 року №05-08/02. У вказаному акті ревізії відображено висновок, в тому числі про те, що Державна екологічна інспекція у Сумській області допустила порушення вимог статті 308 КУпАП, а саме, після спливу 15 днів з дня вручення постанови про накладення адміністративного стягнення не забезпечила направлення постанов про накладення адміністративних стягнень до органів державної виконавчої служби для стягнення штрафів в подвійному розмірі, що призвело до неотримання Державним бюджетом України коштів і завдання збитків на загальну суму: 63602,00 грн.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року №2939-XII.

Частиною першою статті 1 цього Закону передбачено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2016 року №4 (далі - «Положення про Держаудитслужбу»), Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення, основними завданнями Держаудитслужби є, зокрема, забезпечення формування і реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягнення економії бюджетних коштів.

Пунктом 4 Положення про Держаудитслужбу передбачено, що відповідно до покладених на неї завдань Держаудитслужба: 

- здійснює контроль у міністерствах, інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах, суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно; реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, інспектування (ревізії); 

- здійснює контроль за цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності, станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів, станом внутрішнього контролю в інших підконтрольних установах, усуненням виявлених недоліків і порушень; 

- вживає в межах повноважень, передбачених законом, заходів до усунення виявлених недоліків та запобігання їм у подальшому, а саме: проводить аналіз стану дотримання фінансової та бюджетної дисципліни, виявляє причини та умови, що призвели до недоліків і порушень, готує рекомендації та пропозиції щодо їх усунення і запобігання їм у подальшому; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

В силу приписів пункту 6 вказаного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт. 16); порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях (підпункт 22); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (підпункт 23).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» встановлено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Пунктом 7 статті 10 вказаного Закону визначено право органу державного фінансового контролю пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 цієї ж статті органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Приписами пункту 12 статті 10 цього Закону органу державного фінансового контролю надано право проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (далі - «Порядок №550»), акт ревізії - це документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга позивача у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права з огляду на доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує таке. 

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин і розгляду справи у судах попередніх інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Пунктом 6 частини четвертої статті 105 КАС України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завдання суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, - церозв`язати законодавчі колізії, а також, усунути наслідки дублювання повноважень.

Одночасно, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Отже, спори, визначені пунктом 3 частини другої статті 17 КАС України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб`єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб`єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 КАС України, може містити вимогу про встановлення компетенції. Однак така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб`єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Оскільки у даній справі відсутній спір про розподіл між Державною екологічною інспекцією у Сумській області і Північно-східним офісом Держаудитслужби повноважень щодо здійснення контролю за станом надходжень до бюджету по коду бюджетної класифікації доходів 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», тому позовна вимога Державної екологічної інспекції у Сумській області про визнання відсутності компетенції як спосіб захисту порушеного права (інтересу) не відповідає змісту цього права (інтересу).

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

В органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Водночас, зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення таких збитків, правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, неодноразово висловленою у його постановах, зокрема від 7 жовтня 2014 року у справі №21-368а14, від 20 січня 2015 року у справі №21-601а14, від 23 лютого 2016 року у справі № 818/1857/14, від 29 травня 2017 у справі №826/6304/16.

Аналогічні висновки викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16, а також у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №1440/1820/18, від 6 лютого 2020 року у справі №806/1740/17.

У світлі викладеного також слід зауважити, що оскільки обґрунтування відповідачем встановлених фінансових порушень тими чи іншими нормами права, тобто обґрунтованість і правомірність виявлених збитків, має бути предметом оцінки в межах окремого позову органу державного фінансового контролю про їх стягнення, то висновки позивача про порушення його прав через незгоду з межами проведення перевірки також не дають підстав для задоволення позову.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а, від 04 лютого 2020 року у справі №320/7969/17, від 17 лютого 2020 року у справі №697/835/17.

Виходячи з правового урегулювання і встановлених обставин, Верховний Суд погоджується із висновком судів першої й апеляційної інстанцій про те, що в цьому випадку позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову. 

Разом з тим, у контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, розглянувши доводи касаційної скарги, Верховний Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду