Ухвала
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 456/1039/19
провадження № 61-7878ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в справі за позовом заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах Миколаївської районної ради, Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївської районної ради Львівської області, Стрийської районної ради, Комунального некомерційного підприємства «Стрийська центральна районна лікарня» Стрийської районної ради Львівської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019  року заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Миколаївської районної ради витрати на лікування потерпілих від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 19 729,68 грн та на користь держави в особі Стрийської районної ради, витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення               ОСОБА_4 в сумі 10 258,70 грн.
 
Позовні вимоги заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області обґрунтовано тим, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року у справі № 447/373/17-к ОСОБА_1 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті                286 КК України. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , потерпілі від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували на лікуванні у різних закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманням травм у ДТП. Потерпілий ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у Миколаївській комунальній центральній районній лікарні (далі - Миколаївській КЦРЛ), яка є комунальним закладом Миколаївської районної ради. Відповідно до довідки Миколаївської КЦРЛ ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 30 жовтня 2016 року до 29 листопада 2016 року. Витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого становлять 9 414,62 грн. Потерпіла ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні у Миколаївській КЦРЛ. Відповідно до довідки Миколаївської КЦРЛ ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні в період з 30 жовтня 2016 року до 29 листопада 2016 року. Витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої становлять 9 414,62 грн. Потерпілий ОСОБА_4 змушений був знаходитися на стаціонарному лікуванні у Миколаївській КЦРЛ. Згідно з довідкою Миколаївської КЦРЛ ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні та згідно з калькуляцією коштів, проведеною Миколаївською КЦРЛ, витрати, понесені закладом охорони здоров`я, на лікування ОСОБА_4 становлять 900,44 грн. Крім цього, згідно з листом-довідкою Стрийської ЦРЛ                     від 12 лютого 2018 року, ОСОБА_4 продовжував лікування від отриманих у ДТП травм у травматологічному відділенні Стрийської ЦРЛ в період з 02 листопада 2016 року до 19 грудня 2016 року. Згідно з калькуляцією коштів, проведеною Стрийською КЦРЛ, витрати, понесені закладом охорони здоров`я, на лікування ОСОБА_4 становлять 10 258,70 грн. Відповідно до статті 1206 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих від цього злочину. Стягнення коштів на користь закладу охорони здоров`я з винної особи, а не страховика підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15, в якій вказано, що сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 березня           2020 року, позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави в особі Миколаївської районної ради витрати на лікування потерпілих від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у сумі                     19 729,68 грн. Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави в особі Стрийської районної ради витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_4 у сумі 10 258,70 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
05 травня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в загальному розмірі 29 988,38 грн, що станом на 01 січня                  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так як відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики (пункт 4), а єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування судами різних підходів до тлумачення законодавства призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також, єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності. 
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
   
Посилання в касаційній скарзі на те, що справа може становити значний суспільний інтерес, так як згідно з сайтом патрульної поліції України у 2019 році мало місце            32 736 ДТП з потерпілими, відповідно всіх цих осіб може стосуватись вирішення питання про стягнення шкоди з осіб, цивільно-правова відповідальність яких була застрахована не свідчить про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                 від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                     від 19 грудня 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                від 19 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в справі за позовом заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах Миколаївської районної ради, Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївської районної ради Львівської області, Стрийської районної ради, Комунального некомерційного підприємства «Стрийська центральна районна лікарня» Стрийської районної ради Львівської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко