Постанова
Іменем України        
29 квітня 2020 року                                                                       
м. Київ                                                                    
справа № 460/3825/16-ц
провадження № 61-46518св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І. у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст обставин справи
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, а саме, 07 грудня 2010 року на підставі договору відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового приміщення укладеного між ТОВ «Балмікс» з однієї сторони та нею з іншої, було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. 02 червня 2016 року, цим же судом, було ухвалено рішення на підставі якого здійснено поділ вищевказаної квартири, та визнано право власності в рівних частках, тобто по 1/2 квартири за відповідачем та за нею. З кінця 2015 року і час звернення із позовом час ОСОБА_2 систематично перешкоджає їй у здійсненні права власності, змінив замки від вхідних дверей квартири, та прогнав її разом з їх неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири. Крім цього, застосовує до неї фізичне насильство, що підтверджується витягом із кримінального провадження відомості щодо якого внесені до ЄДРДР за №12015140350001536. Позивач разом з донькою позбавлені можливості користуватися особистими речами, які залишилися у спірній квартирі. Оскільки, вони з відповідачем не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, а відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, вона змушена звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою.
З врахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення в цю квартиру та надати ключі від вхідних дверей квартири. Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити їй у користування житлову кімнату площею 16,8 кв. м з балконом площею 1,5 кв. м. Виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 9,6 кв. м, та балкон площею                 0,6 кв. м. Залишити у спільному користуванні кухню площею - 9,5 кв. м, вбиральню площею - 1,4 кв. м, ванну кімнату площею - 2,5 кв. м, коридор площею - 9,9 кв. м та вирішити питання розподілу судових витрат.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у складі судді Швед Н. П. позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 , перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в цю квартиру та надати їй ключі від вхідних дверей квартири. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином: виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 16,8 кв. м з балконом площею 1,5 кв. м; виділено у користуванні ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 9,6 кв. м, та балкон площею 0,6 кв. м.; залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 : кухню площею - 9,5 кв. м, вбиральню площею - 1,4 кв. м, ванну кімнату площею - 2,5 кв. м, коридор площею - 9,9 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 систематично перешкоджає позивачу у здійсненні її права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , проганяє її з неповнолітньою донькою з квартири, при цьому застосовує до позивача фізичне насильство, що підтверджується витягом із кримінального провадження відомості щодо якого внесені до ЄДРДР за №12015140350001536. Крім цього, місцевий суд зазначив, що відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат з двома балконами, кухні, ванни, вбиральні та коридору, загальна площа квартири становить - 51,6 кв. м, житлова - 26,4 кв. м. Квартира знаходиться на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку, а тому в натурі її поділити не можливо, проте місцевий су вважав за можливе виділити в користування позивачу житлову кімнату площею 16,8 кв. м з балконом площею 1,5 кв. м.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.
Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд ухвалив судове рішення по суті справи у підготовчому засіданні не перейшовши до розгляду справи по суті.
Ухвалюючи нове рішення по суті позовних вимог суд апеляційної інстанції в судовому засіданні встановив, що ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у здійсненні її права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , змінив замок вхідних дверей. У квартирі проживають інші люди, що дійсно створює перешкоди для позивача у користуванні її власністю. Вказані обставини підтверджуються витягом із кримінального провадження відомості щодо якого внесені до ЄДРДР за №12015140350001536. Відтак апеляційний суд  дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що в цьому випадку будуть порушені права відповідача, оскільки йому залишається в користуванні кімната площею 9,6 кв. м та балкон площею 0,6 кв. м, що не буде відповідати його частці у праві власності та суперечитиме вимогам статті 358 ЦК щодо надання права у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права, просила скасувати оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно встановлення порядку користування квартирою, та ухвалити  у відповідній частині нове рішення, яким виділити у користування ОСОБА_1 народження житлову кімнату площею 16,8 кв. м з балконом площею 1,5 м. кв; виділити у користуванні ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 9,6 кв. м, та балкон площею 0,6 кв. м; залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : кухню площею - 9,5 кв. м, вбиральню площею - 1,4 кв. м, ванну кімнату площею - 2,5 кв. м, коридор площею - 9,9 кв. м.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції приймаючи оскаржувану постанову не звернув увагу на те, що він своїм рішенням фактично унеможливив позивача повноцінно використовувати спірну квартиру. Заявник вказувала, що з огляду на те, що виділити сторонам ізольовані кімнати не виявляється за можливе, у цьому випадку може бути встановлений порядок користування житловими приміщеннями квартири.
ОСОБА_1 вказувала, що запропонований нею у прохальній частині позовної заяви  порядок користування квартирою не призведе до обмеження  права відповідача як власника квартири, оскільки правовий режим спільної часткової власності зберігається.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Яворівського районного суду Львівської області.
Згідно з розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 1021/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями та рішенням зборів суддів касаційного цивільного суду                            від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» призначено повторний автоматизований розподіл  судових справ за касаційними провадженнями. Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,               Фаловської І. М.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 18 листопада 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
07 грудня 2010 року між ТОВ «Балмікс» в особі директора та ОСОБА_1 було укладено договір про відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення, квартири АДРЕСА_1 та придбано вищевказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року ОСОБА_2 виділено у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; позивачу ОСОБА_1 , виділено у власність 1/2 частини квартири                  АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності               від 02 березня 2011 року виданого Новояворівською міською радою на підставі рішення виконкому № 08 від 13 січня 2011 року на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 .
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , остання складається з двох житлових кімнат з двома балконами, кухні, ванни, вбиральні та коридору, загальна площа квартири становить - 51,6 кв. м, житлова - 26,4 кв. м. Квартира знаходиться на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у здійсненні її права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , змінив замок вхідних дверей. У квартирі проживають інші люди. Вказані обставини підтверджуються витягом із кримінального провадження відомості щодо якого внесені до ЄДРДР за №12015140350001536.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.
Судами встановлено, що Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , остання складається з двох житлових кімнат з двома балконами, кухні, ванни, вбиральні та коридору, загальна площа квартири становить - 51,6 кв. м, житлова - 26,4 кв. м. Квартира знаходиться на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку. 
При зверненні з позовом, позивач просила виділити їй у користування житлову кімнату площею 16,8 кв. м з балконом площею 1,5 м. кв; виділити у користуванні ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 9,6 кв. м, та балкон площею 0,6 кв. м; залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : кухню площею - 9,5 кв. м, вбиральню площею - 1,4 кв. м, ванну кімнату площею - 2,5 кв. м, коридор площею - 9,9 кв. м.
Таким чином, апеляційний суд, установивши неможливість виділу у користування кожному зі співвласників у натурі частини спірного нерухомого майна, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог в частині встановлення порядку користування квартирою.
Доводи касаційної скарги про те, що зменшення виділеного в користування метражу житлової площі, який припадає на ідеальну частку кожному зі співвласників, забезпечить всім можливість користуватись квартирою, але істотно не вплине на права відповідача, як користувача квартири, та ніяким чином не вплине на розмір його частки у праві власності, не можуть бути прийняті судом, оскільки наведене суперечить положенням частини третьої статті 358 ЦК України та порушить права іншого співвласника на володіння тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності.
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
   	І. М. Фаловська