УХВАЛА

09 квітня 2020 року 
м. Київ
справа № 440/2898/19
адміністративне провадження № К/9901/5556/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 440/2898/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління Національної поліції в Полтавській області «Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 1023 від 02 липня 2019 року в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 2 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління Національної поліції в Полтавській області «По особовому складу» № 387 о/с від 25 липня 2019 року в частині звільнення зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну Поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) капітана поліції ОСОБА_1 - старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 2 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області;
- поновити позивача на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 2 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 26 липня 2019 року зі спеціальним званням капітан поліції;
- стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення;
- допустити рішення суду в частині поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року, залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року, в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, 27 лютого 2020 року від скаржника надійшла касаційна скарга.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 440/2898/19 залишено без руху з установленням  скаржнику строку для зазначення підстав на яких подається касаційна скарга з визначенням передбачених ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
23 березня 2020 року від скаржника надійшло доповнення до касаційної скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 440/2898/19.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог ст. 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою    статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у ч. 2 і 3 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) ст. 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у ч. 2 і 3 ст. 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у ч. 1 ст. 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт ч. 4 ст. 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Перевіркою змісту поданої повторно у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній відсутнє посилання на відповідний пункт ч. 4 ст. 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення та не викладені передбачені ч. 4 ст. 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та зазначено, що практика, яка була врахована судом апеляційної інстанції в постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 806/2555/17 не є належним правовим обґрунтуванням.
За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню, як така, що не містить підстави касаційного оскарження рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 440/2898/19.
Варто зазначити, що відповідно до ст. 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (ст. 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, установлених ст. 330 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 169 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 4 ст. 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до ч. 7 ст. 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному ст. 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи особисто або через представника.
Керуючись положеннями статей 169, 328, 330, 332  Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 440/2898/19 - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач                                                                                          М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін 

О. О. Шишов